ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3719/26 Справа № 214/3305/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 214/3305/25 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:

заявник  ОСОБА_1 
заінтересовані особи Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Морозов Вадим Юрійович, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А. В. за участю присяжних Лагутіної О.В., Ніколаєва П.В., у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року, 

УСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, заінтересовані особи Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . 
В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилалась на те, що її чоловік ОСОБА_4 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Заявниці було надіслано сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 про зникнення безвісти за особливих обставин її чоловіка, про що нею подано заяву до правоохоронних органів про його розшук. Так, за відомостями службового розслідування, в районі Гірник Донецької області під час виконання бойового завдання згідно БР № 214/3091/дск від 29 жовтня 2024 року внаслідок танкового обстрілу, ОСОБА_4 кулеметник 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 рмп 2 бмпв/ч НОМЕР_1 зник безвісти за особливих обставин. З 29 жовтня 2024 року він не виходить на зв`язок і до цього часу. Питання, заради яких вона просить визнати свого чоловіка ОСОБА_4 безвісно відсутнім, є юридично важливим та не можуть бути вирішенні без такого визнання, зокрема метою її звернення зазначено отримання грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги.
На підставі наведеного заявниця просила суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , безвісно відсутнім. 
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі представник заявника ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення заяви ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції проігноровано норми спеціального закону. Так, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Незважаючи на пряму норму закону, суд фактично позбавив заявницю права на судовий захист, формально визнавши відсутність правової заінтересованості. 
Суд першої інстанції вийшов за межі предмета розгляду, оскільки досліджував право заявниці на соціальні виплати, аналізував наслідки розірвання шлюбу, фактично вирішував питання, які не були предметом заяви. 
Суд першої інстанції поклав в основу відмови рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 23 грудня 2024 року. Водночас суд проігнорував часову послідовність подій, а саме те, що ОСОБА_4 зник безвісти за особливих обставин 29–30 жовтня 2024 року; статус зниклого безвісти за особливих обставин надано до ухвалення рішення про розірвання шлюбу; рішення про розірвання шлюбу ухвалено після виникнення юридичного факту зникнення. Отже, на момент зникнення особи та виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, а її правова заінтересованість виникла саме у цей період. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу заявниці залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника Морозова В.Ю., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника заінтересованої особи ОСОБА_2 – адвоката Янковського В.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно акту службового розслідування за фактом зникнення безвісти за особливих обставин в тому числі військовослужбовця ОСОБА_4 , згідно витягу з журналу бойових дій військової частини НОМЕР_1 9/169т, в районі АДРЕСА_1 під час виконання бойового завдання згідно БР № 214/3091/дск від 29 жовтня 2024 року внаслідок танкового обстрілу, ОСОБА_4 кулеметник 2 відділення морської піхоти 2 взводу морської піхоти 2 рмп 2 бмпв/ч НОМЕР_1 зник безвісти за особливих обставин (том 1 а.с.23-26).
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 за № 2082 від 20 листопада 2024 року за результатами службового розслідування наказано матроса ОСОБА_4 безвісти зниклим внаслідок збройної агресії російської федерації в районі виконання бойового завдання населеного пункту гірник Донецької області 30 жовтня 2024 року (том 1 а.с.19-22).
Таким чином, з 30 жовтня 2024 року до цього часу ОСОБА_4 перебуває у статусі особи, зниклої безвісти за особливих обставин.
Також судом першої інстанції встановлено, що рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2024 року у справі № 650/5243/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с.8), Постановою Херсонського апеляційного суду від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Морозова В.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2024 року у справі № 650/5243/24 залишено без змін.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів правової зацікавленості у заявника ОСОБА_1 у вирішенні питання про визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім, судом не встановлено.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
Підстави для визнання особи безвісно відсутньою визначені ст. 43 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року.
Частиною другою статті 46 ЦК України визначено, що фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (Закон № 2505-VIII) урегульовано правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.
Для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
За визначенням частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру.
Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісти за особливих обставин – електронна база даних, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, їх невпізнані останки, наявність чи відсутність рішення суду про визнання осіб, зниклих безвісти, безвісно відсутніми або оголошення померлими, а також інших даних, що використовуються для забезпечення обліку осіб, зниклих безвісти, з метою їх розшуку.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.
Водночас, статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», є відмінним від визнання особи безвісно відсутньою відповідно до положень ст. 43 ЦК України.
Так, у частині третій статті 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», прямо передбачено, що надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
При цьому саме по собі зникнення особи під час проведення воєнних дій за наявності обставин, що загрожували йому смертю, або обставин, що дають підстави припустити його загибель, не виключає визнання її безвісно відсутньою відповідно до положень статті 43 ЦК України.
Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 756/7364/24 (провадження № 61-17580св24) виснував, що підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. 
Така судова практика є сталою.
У справі № 756/7364/24 суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні вимог серед іншого виходив з того, що будь-яких доказів правової зацікавленості у заявника у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою судом не встановлено, а посилання останнього на реалізацію його права, як батька на участь у вихованні дитини не можна визнати обґрунтованою та достатньою підставою для задоволення заяви.
Так, згідно тексту заяви про визнання особи безвісно відсутньою, заявник ОСОБА_1 посилалася на необхідність отримання грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги (том 1 а.с.5).
Разом з тим, рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2024 року у справі № 650/5243/24 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами у справі розірвано (а.с.8), Постановою Херсонського апеляційного суду від 27 травня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Морозова В.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2024 року у справі № 650/5243/24 залишено без змін.
На підставі наведеного колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь-яких доказів правової зацікавленості у заявника ОСОБА_1 у вирішенні питання про визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім, в даному випадку не встановлено.
Доводи апеляційної скарги по суті заявлених вимог не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета розгляду, так як досліджував право заявниці на соціальні виплати, аналізував наслідки розірвання шлюбу, фактично вирішував питання, які не були предметом заяви, оскільки суд, при вирішенні спору по суті, зобов`язаний встановити зацікавленість заявника у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою судом. 
Також колегією суддів не приймаютсья до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції поклав в основу відмови рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 23 грудня 2024 року проігнорувавши часову послідовність подій, а саме те, що ОСОБА_4 зник безвісти за особливих обставин 29–30 жовтня 2024 року; статус зниклого безвісти за особливих обставин надано до ухвалення рішення про розірвання шлюбу; рішення про розірвання шлюбу ухвалено після виникнення юридичного факту зникнення, отже, на момент зникнення особи та виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, а її правова заінтересованість виникла саме у цей період, оскільки на момент звернення позивача до суду з даним позовом у заявника ОСОБА_1 відсутня правова зацікавленості у вирішенні питання про визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім, тобто відсутні правові наслідки.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що надаючи відзив на апеляційну скаргу представник заінтересованої особи ОСОБА_2 - матері зниклого безвісті за особливих обставин ОСОБА_4 , категорично заперечував проти скасування оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог позивача, що виключає можливість визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім.
Доводи апеляційної скарги по суті позовних вимог не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Морозов Вадим Юрійович, залишити без задоволення. 
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий: 

Судді: