ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
25 лютого 2026 року справа №200/803/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року (головуючий суддя І інстанції – Куденков К.О.), складене у повному обсязі 18 серпня 2025 року, у справі № 200/803/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Державної Казначейської служби України у Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Міністерство соціальної політики України, про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії і стягнення недоотриманої державної пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі – відповідач-1, ГУ ПФУ), в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просив: 
- визнати протиправним і скасувати рішення від 13.01.2025 за № 1099-220/А-02/8-0500/25; 
- визнати протиправними дії щодо не нарахування матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини державної пенсії по інвалідності, завданої дією припису першого речення частини третьої статті 67 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” №796-XII, що визнано неконституційним, за період з 01.12.2022 по 19.03.2024; 
- зобов`язати здійснити перерахунок недоотриманої державної пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків за період з 01.12.2022 по 19.03.2024 включно, як матеріальної шкоди згідно частини третьої статті 152 Конституції України; 
- стягнути з Держави України матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої державної пенсії по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків за період з 01.12.2022 по 19.03.2024 включно у розмірі 665849,95 грн заподіяної прийняттям неконституційного правового акту, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 665849 (шістсот шістдесят п`ять тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 30 (тридцять) копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач 1 - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач не звертався з особистою заявою про перерахунок пенсії з 01.12.2022. Посилається на те, що спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на цей час не прийнятий. Визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акта незаконним. Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Тому Рішення Конституційного Суду № 2-р(II)/2024 від 20.03.2024 не стосується періоду з 01.12.2022 по 19.03.2024. Вважає, що пенсію позивачу обчислено відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, апелянт посилався на пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України.
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належних чином.
Суд, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України НОМЕР_1 , виданого 12.08.1997. 
Відповідно до посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році серії НОМЕР_2 (категорія 1), виданого 07.08.2019, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю і має право на пільги та компенсації, установлені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, група інвалідності 2.
Також відповідно до посвідчення серія НОМЕР_3 від 21.08.2014 позивач є особою з інвалідністю другої групи і має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни.
Позивач звернувся до ГУ ПФУ із заявою від 04.01.2025 про відшкодування матеріальної шкоди за період з 01.12.2022 року по 19.03.2024 року, яка виникла внаслідок обмеження максимального розміру пенсії по інвалідності нарахованої як відшкодування фактичних збитків, внаслідок дії першого речення частини 3 статті 67 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28.02.1991 року №796-ХІІ зі змінами, яке визнано неконституційним.
Листом від 13.01.2025№ 1099-220/А-02/8-0500/25 ГУ ПФУ повідомило позивача про відсутність підстав для виплати пенсії за період з 01.12.2022 по 19.03.2024 в повному обсязі (без обмеження максимальним розміром).
У матеріалах справи наявні розпорядження (рішення) № 914250162621 про перерахунок пенсії позивача, яка призначена відповідно до ст. 54 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”:
- з грудня 2022 року, за яким розмір пенсії з надбавками становить 62407,71 грн, але максимальний розмір пенсії, що підлягає виплаті становить 20930,00 грн (дата розрахунку 21.11.2022);
- з березня 2023 року, за яким розмір пенсії з надбавками становить 63907,71 грн, але максимальний розмір пенсії, що підлягає виплаті становить 20930,00 грн (дата розрахунку 26.02.2023);
- з березня 2024 року, за яким розмір пенсії з надбавками становить 65407,71 грн, але максимальний розмір пенсії, що підлягає виплаті становить 20930,00 грн (дата розрахунку 25.02.2024);
- з березня 2024 року, за яким розмір пенсії з надбавками становить 65514,91 грн, але максимальний розмір пенсії, що підлягає виплаті становить 23610,00 грн (дата розрахунку 28.02.2024).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15.08.2024 у справі № 200/3823/24 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо відмови у проведенні перерахунку, та виплаті ОСОБА_1 пенсії по інвалідності без обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, починаючи з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 20.03.2024 року №2-р(ІІ)/2024. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області провести перерахунок та виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії по інвалідності без обмеження десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, починаючи з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України №2-р(ІІ)/2024 від 20.03.2024 року з виплатою заборгованості та з урахуванням вже виплачених сум. У решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2024 повернуто апелянту апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року у справі №200/3823/24.
Спірні правовідносини виникли з приводу наявності підстав для відшкодування державою шкоди, яку завдано актом, що визнаний неконституційним.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд погоджує висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 2 Закону України від 8 липня 2011 року № 3668-VI “Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи” (далі – Закон № 3668-VI), у редакції, чинній до 20.03.2024, було передбачено, що максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Податкового кодексу України, Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про пенсійне забезпечення", "Про судоустрій і статус суддів", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України", не може перевищувати 10740 гривень.
Частиною 3 ст. 67 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” (далі – Закон № 796-XII), у редакції, чинній до 20.03.2024, було передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.
Рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2024 року № 2-р(II)/2024 (справа № 3-123/2023(229/23)) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), припис статті 2 Закону України „Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи“ від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи“ від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи“ від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами.
Зазначено, що припис статті 2 Закону України „Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи“ від 8 липня 2011 року № 3668-VI зі змінами, що поширює свою дію на Закон України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи“ від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами, припис першого речення частини третьої статті 67 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи“ від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами, визнані неконституційними, утрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Частинами 1 і 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 160/22026/24 зазначив, що за своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття. Ухвалення рішення Конституційного Суду України не створює юридичного факту неконституційності, таким рішенням лише визнається наявність чи відсутність такого факту, який виник в момент прийняття неконституційного акта. З дня прийняття рішення Конституційним Судом України, якщо іншого строку не зазначено у самому рішенні, неконституційні акти лише втрачають чинність. Тобто шкода, завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність. Заподіяння шкоди завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акта.
У частині 3 ст. 152 Конституції України зазначено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Верховний Суд у постанові від 20 березня 2025 року у справі № 140/415/20 зазначив, що законом, який дає визначення моральної та матеріальної шкоди, встановлює підстави та порядок її відшкодування, є Цивільний Кодекс України.
Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 у справі № 300/2457/19 також дійшов висновку, що законом, який визначає порядок реалізації права на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним є Цивільний кодекс України (статті 16, 22, 1166, 1173, 1175) з урахуванням положень статті 56 Конституції України, юридичних позицій, сформульованих у Рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018, а також висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, від 18.02.2020 у справі №815/7279/15.
Також Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 160/22026/24 зазначив наступне: 
“ 55. Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги статті 152 Конституції України, не прийнятий.
56. Як було зазначено вище, стаття 8 Конституції України закріплює визнання та дію принципу верховенства права і роз`яснює його зміст наступним чином:
а) як найвищу юридичну силу Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй;
б) як пряму дію норм Основного Закону країни, що передбачає гарантування звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.
57. Пряма дія норм Конституції України означає, що ці норми застосовуються безпосередньо. Законами України та іншими нормативно-правовими актами можна лише розвивати конституційні норми, а не змінювати їх зміст. Закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються лише у частині, що не суперечить Конституції України (абзац 2 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.09.2016 N 6-рп/2016).
58. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.06.2019 № 6-р/2019 наголошував, що верховенство права як один із засадничих конституційних приписів слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20.06.2019 № 6-р/2019).
59. Колегія суддів зазначає, що найголовнішою ознакою відповідальності держави є її специфічний, правовідновлюючий, публічно-правовий характер, оскільки держава, реалізуючи статтю 1 Конституції, що проголошує Україну суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою, за власною ініціативою повинна вживати заходи для поновлення визнаних нею і порушених з її вини прав, свобод та законних інтересів приватних осіб чи територіальних громад, хоча прямо публічно-правовий характер відповідальності держави в законодавстві не проголошується.
60. Дійсно, в Україні відсутні конкретні нормативні механізми відшкодування такої шкоди. Відтак можна стверджувати, що інститут позасудового, добровільного відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів влади, в Україні не працює, у зв`язку із чим з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень можливе ініціювання заінтересованими особами відшкодування шкоди (матеріальної та/або моральної) в судовому порядку”.
Суд зазначає, що в спірний період позивачу було обмежено розмір пенсії для виплати на підставі приписів наведеного законодавства, які згодом визнані неконституційними Рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2024 року № 2-р(II)/2024.
Конституційний Суд України по суті припинив обмеження майнових прав пенсіонерів з боку держави. Указані збитки відносяться до шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, вони мають відшкодовуватись державою і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації, оскільки держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. Інакше всі негативні наслідки відсутності такого механізму покладаються на державу.
Тож, якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за шкоду, заподіяну особі актами і діями, що визнані неконституційними, це не має унеможливлювати захист її прав, які гарантовані Конституцією України, відтак відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
Наведене відповідає практиці Верховного Суду, яка викладена в постанові від 19.03.2025 у справі № 300/2457/19.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частиною 2 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Приписами ч. 1 і ч. 4 ст. 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Також відповідно до ч. 1 ст. 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Наведеним приписам Цивільного кодексу України кореспондує ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, за якою відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 300/2457/19 також вказав, що відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у позові щодо компенсації шкоди, оскільки право на відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, є конституційною нормою прямої дії.
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що таким законом є Цивільний кодекс України (статті 16, 22, 1166, 1173, 1175) з урахуванням положень статті 56 Конституції України, юридичних позицій, сформульованих у Рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2018 №1-р/2018, а також висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, від 18.02.2020 у справі №815/7279/15.
Суд зазначає, що обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду на підставі частини 3 ст. 152 Конституції України не передбачає обов`язкової наявності вини суб`єкта владних повноважень, який застосовував закон, визнаний в наступному неконституційним, оскільки останній повинен діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто ГУ ПФУ в спірний період застосовувало діючі на той час редакції Закону № 3668-VI і Закону № 796-XII.
Суд вважає, що внаслідок застосування приписів Закону № 3668-VI і Закону № 796-XII Рішенням Конституційного Суду України від 20 березня 2024 року № 2-р(II)/2024 визнані такими, що не відповідають Конституції України, позивач зазначив матеріальної шкоди (фактично, збитки у вигляді упущеної вигоди).
Позивачем здійснений розрахунок матеріальної шкоди тільки на підставі відомостей, які зазначені в розпорядженнях (рішеннях) про перерахунок пенсії. Тобто позивачем використані показники, розраховані безпосередньо ГУ ПФУ.
Позивачем наведений наступний розрахунок: Відповідно Рішення про перерахунок пенсії № 914250162621 від 21.11.2022 року, розмір пенсії з надбавками: 62407.71грн. Отримано за грудень 2022, січень, лютий 2023: по 20930.00 грн. за місяць. Недоотримано: (62407.71 х 3) - (20 930.00 х 3) = 187223.13 - 62790 = 124433.13 грн. Відповідно Рішення про перерахунок пенсії № 914250162621 від 26.02.2023 року, розмір пенсії з надбавками: 63907.71 грн. Отримано з березня 2023, по лютий 2024 року: по 20930.00 грн. за кожен місяць. Недоотримано: (63907.71 х 12) - (20 930.00 х 12) = 766892.52- 251 160 = 515732.52 грн. Відповідно Рішення про перерахунок пенсії № 914250162621 від 28.02.2024 року, розмір пенсії з надбавками: 65514.91 грн. Отримано за березень 2024 року: 23610.00 грн. Недоотримано: (65514.91: 31) х 19 - (23 610.00 : 31) х 19 = 40154.3- 14 470.65 = 25684.30 грн
Суд зазначає, що різниця між визначеним ГУ ПФУ розміром пенсії з надбавками та сумою до виплати (максимальним розміром пенсії) становить 665849,30 грн:
- 124433,13 грн за період з грудня 2022 року до лютого 2023 року включно ((62407,71- 20930,00)х3);
- 515732,52 грн за період з березня 2023 року до лютого 2024 року включно ((63907,71-20930,00)х12);
- 25683,65 грн з а період з 01.03.2024 до 19.03.2024 включно, а саме 65514,91 - 23610,00 = 41904,91 (різниця за 31 день), (41904,91/31)х19 =25683,65 грн (різниця за 19 днів).
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування державою матеріальної шкоди в розмірі 665849,30 грн на підставі частини 3 ст. 152 Конституції України.
Отже, позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди з Державного бюджету України в розмірі 665849,30 грн підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що такий спосіб захисту відповідає практиці Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, постанова Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 906/368/23).
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Суд вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст.122 КАС України, з огляду на наступне.
Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2024 року № 2-р(II)/2024 (справа № 3-123/2023(229/23)) опубліковане 19.04.2024 року.
Позивач звернувся до суду з позовом 05.02.2025 року.
Частиною 3 ст. 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Частиною 2 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Статтею 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Згідно з ч. 1 ст. 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Ураховуючи відсутність відповідного спеціального закону щодо відшкодування шкоди згідно з ч. 3 ст. 152 Конституції України, вжиття позивачем заходів щодо досудового вирішення спору (звернення з заявами про здійснення перерахунку пенсії)і незначний час пропуску строку звернення до адміністративного суду, суд погоджує висновки суду першої інстанції щодо визнання поважними причин пропуску поновлення строку звернення до суду, викладені в ухвалі суду першої інстанції від 24.02.2025.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржувалось, тому, з урахуванням вимог частини 1 ст. 308 КАС України не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року у справі № 200/803/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 липня 2025 року у справі № 200/803/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 лютого 2026 року.

Судді А.В. Гайдар
Е.Г. Казначеєв
І.Д.Компанієць