Справа № 309/3440/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

05 лютого 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярош Владислав Вікторович, на ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2025 року, постановлену головуючим суддею Орос Я.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики
встановив:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Разом із пред`явленням даного позову ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, яку мотивував тим, що відповідач одружений з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відміткою на його паспорті на сторінці 10 (запис від 01.04.2014). При цьому відомостей про розірвання даного шлюбу в судовому порядку - відсутні.
Просив звернути увагу, що все майно набуте подружжям під час перебування у шлюбі є спільною власністю подружжя та на таке може бути звернуто стягнення в разі задоволення позовних вимог.
ОСОБА_3 , дружина відповідача, у липні 2016 року набула право власності на такі об`єкти нерухомого майна: земельна ділянка кадастровий номер 2110800000:01:037:0032 загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 471, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 807033021108. Це підтверджується відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.
Крім цього, згідно відомостей Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів за ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за час шлюбу з Відповідачем зареєстровані два автомобілі: FORD TRANSIT 100, 2007 року випуску та SUBARU TRIBECA 2007 року випуску.
Оскільки відповідач вже тривалий час жодним чином не виконує свої зобов`язання, а також, враховуючи значну суму боргу, з метою уникнення відповідальності може вчиняти дії щодо відчуження належного йому майна (в тому числі майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності), або ж створювати практичні перешкоди щодо звернення стягнення (обтяження, застава майна тощо), вважає, що вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вищезгадане майно у межах суми стягнення є співмірними із заявленими вимогами. Водночас, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.
Таким чином, позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту у межах суми стягнення на наступне майно: земельна ділянка кадастровий номер 2110800000:01:037:0032 загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 471, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 807033021108; автомобіль FORD TRANSIT 100, 2007 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_3 ; автомобіль SUBARU TRIBECA 2007 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2025 року в задоволення заяви про забезпечення позову відмовлено.
Суд вказав, що позивач просить забезпечити позов у спосіб не передбачений ст. 150 ЦПК України, а саме шляхом накладення арешту на майно третьої особи – ОСОБА_3 , яка є дружиною відповідача.
Позивачем не надано суду належних та переконливих доказів, а лише викладено припущення, на підтвердження того, що невжиття саме таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або не забезпечить ефективний захист чи поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Крім того, з долученої до матеріалів справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 24.09.2025 вбачається, що на земельну ділянку та житловий будинок третьої особи накладено обтяження у вигляді іпотеки, яка має пріоритет над будь-якими іншими обтяженнями, що спростовує твердження представника позивача про можливість відповідача з метою уникнення відповідальності вчиняти дії щодо відчуження належного йому майна (в тому числі майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності), або ж створювати практичні перешкоди щодо звернення стягнення (обтяження, застава майна тощо.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярош В.В., подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову якою задовольнити подану заяву про забезпечення позову.
Вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, зокрема прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також за неповного з`ясування обставин справи.
Суд не взяв до уваги наведений заявником аргумент, що це майно набуто дружиною відповідача у період перебування з ним у шлюбі. Станом на момент подання заяви та цієї скарги відомостей про наявні судові провадження щодо розірвання шлюбу відповідача та його дружини немає. Тому, на майно, щодо якого заявник просив накласти арешт, поширюється презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та існує поки не спростована.
Суд прийшов до помилкових висновків щодо неправильності обраного способу захисту позивачем у даній справі, оскільки позивач просить накласти арешт на майно, яке є спільною власністю подружжя, а тому відповідачеві належить половина з усього майна, яке належить його дружині.
Незалежно від наявності зареєстрованої іпотеки, іпотекодавець наділений правом передати предмет іпотеки у наступну іпотеку, чим може ускладнити для заявника реалізацію виконання потенційного рішення суду. Крім того, іпотекодавець вправі завчасно виконати забезпечене іпотекою зобов`язання, зняти обтяження та, скориставшись відсутністю будь-якого іншого обтяження, відчужити належне йому майно, що унеможливить звернення стягнення на це
майно в майбутньому, а іншого дороговартісного майна на праві власності у відповідача немає.
Аргументи заявника про необхідність і доцільність забезпечення позову є обґрунтованими, оскільки з огляду на предмет позову та обов`язок сплати значних коштів в разі задоволення позову таке відповідатиме як інтересам заявника, так і забезпечуватиме можливість виконання ймовірного рішення суду відповідачем. Водночас, без забезпечення позову відповідач може здійснювати ряд дій, спрямованих на ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, зокрема: відчуження належного йому майна (в тому числі майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності), або ж створення практичних перешкод щодо звернення стягнення (обтяження, застава майна, в тому числі наступна іпотека тощо).

До початку розгляду справи від адвоката Ярош В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.
У судове засідання учасники справи не з`явились. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду не подано.
Відповідач ОСОБА_2 повідомлений належним чином про розгляд справи, зокрема, шляхом надіслання судової повістки поштовими засобами зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення від 29.12.2025.
Третя особи ОСОБА_3 повідомлялася шляхом надіслання судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася 01.12.2025 з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, касаційний суд виснував, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 існує спір про стягнення боргу за договором позики у розмірі 7 422 838,19 грн.
ОСОБА_1 разом із поданням позовної заяви подав клопотання про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на наступне майно: земельна ділянка кадастровий номер 2110800000:01:037:0032 загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; житловий будинок загальною площею 471, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 807033021108; автомобіль FORD TRANSIT 100, 2007 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_3 ; автомобіль SUBARU TRIBECA 2007 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_3 .
На переконання позивача невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення виконання рішення суду чи унеможливить його виконання в разі задоволення позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.
Так, під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише покладає на суд обов`язок з`ясовувати наявність спору. Ціллю вжиття заходів забезпечення позову є запобігання ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
У постанові ВС у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2020 у справі №756/2609/20 зазначено, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволення заяви про забезпечення позову вказав, що позивач просить забезпечити позов у спосіб не передбачений ст. 150 ЦПК України, а саме шляхом накладення арешту на майно третьої особи – ОСОБА_3 , яка є дружиною відповідача.
Як слідує з поданої позовної заяви ОСОБА_1 заявив матеріально-правові вимоги до ОСОБА_2 , однак таких не заявлено до ОСОБА_3 тоді як просить забезпечити позов на нерухоме майно яке належить особі яка не являється стороною спору.
Сам по собі факт належності такого майна подружжю на праві спільної сумісної власності яке юридично належить безпосередньо ОСОБА_2 допоки не встановлено інше не є свідченням того, що таке майно між подружжям поділено і за кожним визнано його частку на яку можна звернути стягнення, що свідчило б про належність ОСОБА_2 певного майна.
Наразі, відсутні підстави для ствердження, що ОСОБА_2 належить конкретне майно у певному розмірі в спільній сумісній власності подружжя, тому забезпечення позову за рахунок такого майна неможливе.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що подану ним заяву про забезпечення позову слід задовольнити, оскільки на переконання заявника накласти арешт на майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності подружжя є законним способом забезпечення позову. Належність частини майна в іпотеці не є підставою для відмови у забезпеченні позову.
Крім цього, позивач зазначив, що без забезпечення позову відповідач може здійснювати ряд дій, спрямованих на ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, зокрема: відчуження належного йому майна (в тому числі майна, що належить йому на праві спільної сумісної власності), або ж створення практичних перешкод щодо звернення стягнення (обтяження, застава майна, в тому числі наступна іпотека тощо).
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими доводами апеляційної скарги та зазначає наступне.
Суд під час вирішення питання вжиття заходів забезпечення позову, в тому числі шляхом накладення арешту на майно або шляхом накладення арешту на грошові кошти чи банківські рахунки, повинен керуватися тим, що у таких справах слід виходити з розумності, адекватності та обґрунтованості заявлених заходів забезпечення позову.
Згідно з актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень від 08.02.2022 на земельну ділянку з кадастровим номером 2110800000:01:037:0032 загальною площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на житловий будинок загальною площею 471, 2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 807033021108 вбачається, що накладено обтяження згідно договору іпотеки, серія та номер 608 від 08.02.2022 року.
Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 10.10.2025, долученої до апеляційної скарги, підтверджується, що вартість вищезгаданого житлового будинку разом із земельною ділянкою становить 16 458 562,51 гривень.
З витягу Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих ТЗ за ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль FORD TRANSIT 100, 2007 року випуску та автомобіль SUBARU TRIBECA 2007 року випуску. 
Подаючи заяву про накладення арешту на вищезгадане майно, позивачем не враховано, що ціна позову становить 7 422 838,19 грн., а останній просить накласти арешт на майно, яке в декілька разів перевищує ціну позову, що порушує принцип співмірності заявлених позовних вимог із вартістю майна.
У поданій заяві застосування заходів забезпечення позову передбачених п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позивач не наводить переконливі аргументи на користь існування ризику відчуження даного майна ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 . Наявність позову про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь позивача не є підставою вважати, що відповідач або третя особа відчужать майно на яке ОСОБА_1 просив накласти арешт.
Крім цього, виконання рішення не відбудеться за рахунок майна, яке перебуває в іпотеці, оскільки першочерговим є задоволення потреби іпотекодержателя.
У своїй постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі №466/2651/23 виснував, що у випадку забезпечення позову у справі, у якій іпотекодержатель не є учасником справи та в якій забезпечується позов щодо майна, переданого в іпотеку, а право іпотекодержателя ця особа набула до забезпечення позову, права та інтереси іпотекодержателя захищені правилами пріоритетності іпотеки, потреби в оскарженні будь-якого забезпечення позову, з огляду на порушення прав іпотекодержателя, немає.
У вищезгаданій постанові позивачка просила накласти арешт на майно відповідачки, яке перебуває в іпотеці вже певний час до моменту звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду дійшла до висновку, що вжиті заходи забезпечення позову у цьому випадку спрямовані виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідача як власника нерухомого майна на вчинення дій з можливого його відчуження. При цьому суті іпотеки як виду забезпечення такі заходи не змінюють та не обмежують права іпотекодержателя.
Позивач посилається на вищезгадану постанову, однак, Верховний Суд виходив саме з конкретних обставин справи, які не є фактично релевантними до даних правовідносин, оскільки в цивільній справі №309/3440/25 позивач просить накласти арешт на рухоме майно, яке знаходиться у власності третьої особи – ОСОБА_3 , а також на нерухоме майно яке знаходиться у спільній частковій власності подружжя ОСОБА_4 . Проте, таке майно фактично не є поділеним на рівні частки за рішенням суду, а відтак діє презумпція спільного майна подружжя.
Тому, в даному випадку не можна дійти до висновку, що застосовані заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на іпотечне майно будуть належним способом забезпечення позову в контексті всього вищезазначеного.
Стосовно легкових автомобілів, то такі хоч і є спільною сумісною власністю подружжя, по 1/2 ідеальній частці, яка між подружжям ще не визначена з врахуванням того, що такі відносяться до неподільних речей, то за цієї обставини ОСОБА_2 повинна також мати у цій справі процесуальний статус відповідача, а не третьої особи, щоб суд мав правові підстави для накладення арешту на ці автомобілі. Зазначена обставина унеможливлює накладення арешту на дане майно.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції викладених в оскаржуваній ухвалі щодо відмови у застосуванні заходів забезпечення позову.
Отже, апеляційний суд керуючись положенням статті 375 ЦПК України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2025 року – без змін.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 149, 150, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярош Владислав Вікторович, залишити без задоволення.

Ухвалу Хустського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: 

Судді: