РІШЕННЯ
Іменем України

06 березня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/668/25 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Моцьора В.В., за участю секретаря судового засідання Гринчук О.К., розглянувши матеріали справи
за позовом: Козелецької окружної прокуратури, 
вул. Є. Лоскота, буд.1, смт. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000, код ЄДПОУ 02910114 
в інтересах держави в особі
позивача: Національної служби здоров?я України
просп. Степана Бандери, 19, м. Київ, 04073, код ЄДРПОУ 42032422
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут”
вул. Єршова, 11, м. Луцьк, Волинська область, 43026, код ЄДРПОУ 42159289
відповідача-2: Комунального некомерційного підприємства “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради
вул. Розумовських, буд. 45, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000, код ЄДРПОУ 02006277
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 148844,91 грн.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:
від позивача: не з?явився,
від відповідача-1: не з`явився,
від відповідача-2: не з`явився,
за участю прокурора: Бабич Є.А.

ВСТАНОВИВ:
Дії суду щодо розгляду справи. 
30.06.2025 через підсистему “Електронний суд” надійшов позов Козелецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі позивача: Національної служби здоров?я України до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут”, відповідача-2: Комунального некомерційного підприємства “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 148844,91 грн, у якому прокурор просить суд:
- Визнати недійсними додаткові угоди №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №23-22/338 від 17.03.2022, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (код ЄДРПОУ 42159289) та Комунальним некомерційним підприємством “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради (код ЄДРПОУ 02006277);
- Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” на користь держави в особі Національної служби здоров?я України кошти в сумі 148844,91 грн.
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 07.07.2025 відкрите загальне позовне провадження у справі №927/668/25, підготовче засідання призначено на 05.08.2025, 12:00; встановлено учасникам справи строки для подачі письмових заяв по суті позовних вимог (ухвала суду доставлена прокуратурі, позивачу та відповідачу-1 до їх електронних кабінетів в ЄСІТС 07.07.2025, о 18:46, що підтверджується довідками про доставку електронного листа; відповідачу-2 – рекомендованою поштовою кореспонденцією та отримана ним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ШКІ 0601167661851).
08.07.2025 від позивача через підсистему “Електронний суд” надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, у якому позивач зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
21.07.2025 від відповідача-1 через підсистему “Електронний суд”, у встановлений судом процесуальний строк, надійшов відзив на позов, у якому відповідач-1 щодо позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову, а також заявляє клопотання про проведення судового засідання 05.08.2025, о 12:00 та усіх інших судових засідань у справі №927/668/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Суд долучив відзив до матеріалів справи.
24.07.2025 від прокуратури через підсистему “Електронний суд”, у встановлений судом процесуальний строк, надійшла відповідь на відзив №50-77-3112вих-25, у якій прокурор спростовує доводи відповідача-1, викладені у відзиві, вважає їх безпідставними та просить суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідь на відзив прокурора долучена до матеріалів справи.
Ухвалою суду від 28.07.2025 провадження у справі №927/668/25 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24; постановлено здійснювати проведення усіх наступних судових засідань у справі №927/668/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за участю представника відповідача-1.
17.12.2025 від Козелецької окружної прокуратури через систему “Електронний суд” надійшло клопотання №50-77-4932 про поновлення провадження у справі у зв?язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24.
Ухвалою суду від 17.12.2025 провадження у справі №927/668/25 поновлено; підготовче засідання призначено на 13.01.2026, о 12:45 в режимі відеоконференції; постановлено сторонам не пізніше 12.01.2026 надати суду письмові пояснення у справі з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 (ухвала суду доставлена прокуратурі, позивачу та відповідачу-1 до їх електронних кабінетів в ЄСІТС 17.12.2025, о 17:00, 17:08, що підтверджується довідками про доставку електронного листа; відповідачу-2 – рекомендованою поштовою кореспонденцією та отримана ним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ШКІ R068039902536).
Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Чернігівської області №02-01/30/26 від 12.01.2026, у зв`язку зі відрядженням судді Демидової М.О. до Господарського суду міста Києва, як тимчасове переведення, для здійснення правосуддя, було призначено повторний автоматизований розподіл справи №927/668/25.
Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області для розгляду справи визначено суддю Моцьора В.В.
Ухвалою суду від 19.01.2026 справу №927/668/25 прийнято до провадження суддею Моцьором В.В., підготовче засідання призначено на 10.02.2026, о 10:00 (ухвала суду доставлена прокуратурі, позивачу та відповідачу-1 до їх електронних кабінетів в ЄСІТС 20.01.2026, о 16:14, 16:19, 16:16, що підтверджується довідками про доставку електронного листа).
Ухвала суду від 19.01.2026, направлена відповідачу-2 на його адресу місцезнаходження, повернута до суду віділенням поштового зв?язку 04.02.2026 з відміткою «адресат відсутній»).
В розумінні статті 242 ГПК України сторони належним чином повідомлені про розгляд справи в суді.
У підготовче засідання 10.02.2026 прибув прокурор. Позивач та відповідачі у підготовче засідання 10.02.2026 не прибули, про дату час та місце підготовчого засідання повідомлені належним чином.
Клопотання позивача про розгляд справи без його участі задоволено судом, оскільки участь у судовому засіданні є процесуальним правом позивача.
У підготовчому засіданні 10.02.2026 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначення справи по суті на 05.03.2026 на 09:45, про що прокурор повідомлений розпискою, а позивач та відповідачі – ухвалою суду від 10.02.2026 (ухвала суду доставлена позивачу та відповідачу-1 до їх електронних кабінетів в ЄСІТС 10.02.2026, о 19:14, 19:20, що підтверджується довідками про доставку електронного листа).
Ухвала суду від 10.02.2026, направлена відповідачу-2 на його адресу місцезнаходження, повернута до суду віділенням поштового зв?язку 25.02.2026 з відміткою «адресат відсутній»).
У судове засідання 05.03.2026 прибув прокурор. Позивач та відповідачі у судове засідання 05.03.2026 не прибули, про дату час та місце розгляду справи по суті повідомлені належним чином.
Заяв та клопотань від сторін до суду не надходило.
Відповідно до ч.1 ст.202 Господарського процесуального кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом в межах наданих йому повноважень учасникам судового процесу створені усі належні умови для надання доказів.
У судовому засіданні 05.03.2026 суд проголосив скорочене рішення (вступну та резолютивну частини).
Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.
Позовні вимоги обґрунтовані прокурором порушенням законодавства в сфері публічних закупівель при укладенні та виконанні зобов`язань за додатковими угодами: №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022, що призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів (безпідставної зміни істотних умов договору: зростання ціни товару, як наслідок, зменшення його обсягу закупівлі), у зв?язку з чим зазначені додаткові угоди підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі ч. 2,3 ст. 632 Цивільного кодексу України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідач-1 щодо позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову та зазначає про те, що:
- жодна з наведених додаткових угод не містить вимог щодо збільшення ціни товару понад 10%, отже, вимога ч.2 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дотримана;
- на момент укладення кожної зі спірних додаткових угод не перебігає час підписання між сторонами акту прийому-передачі електричної енергії за розрахунковий період, за яким змінювалася ціна, отже, у всіх наведених випадках не можна стверджувати про наявність ознак безпідставного перегляду ціни після виконання відповідних обов?язків за договором;
- відповідачем-1 дотримано вимоги ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки зазначену ціну збільшено в межах коливань ціни зазначеного товару на ринку;
- на думку відповідача-1 прокурором не надано жодного доказу на спростування динаміки збільшення ринкової ціни на електричну енергію, тому відсутні підстави вважати укладені між сторонами спірні угоди недійсними та законні підстави до відшкодування сплачених грошових коштів.
Прокурор у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві та вважає, що він належним чином обґрунтував те, що спірні додаткові угоди укладені за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку та з перевищенням 10% ліміту збільшення ціни, що є підставою для визнання їх недійсними та, як наслідок, стягнення безпідставно набутих коштів.
Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.
Комунальним некомерційним підприємством “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради на вебпорталі публічних закупівель “Prozorro” розміщено інформацію про проведення відкритих торгів № UA-2022-02-03-001577-с на закупівлю електричної енергії обсягом 600 000 кВт/год очікуваною вартістю 2 300 000,00 грн. 
За результатами проведених торгів переможцем визнано Товариство з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут”.
17.03.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (постачальник) та Комунальним некомерційним підприємством “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради (споживач) укладено Договір №23-22/338 про постачання електричної енергії споживачу (далі – Договір).
Відповідно до п.1.1. Договору умови договору розроблені відповідно до Закону України «про ринок електричної енергії» та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, та є однаковим для всіх споживачів.
Згідно з п. 2.1., 2.3., 2.4. Договору постачальник продає електричну енергію за ДК 021:2015 – 09310000-5-Електрична енергія споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами Договору.
Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період по 31.12.2022 становить 600000 кВт*год та відповідає очікуваному обсягу електричної енергії, заявленому операторам систем розподілу та зазначений у відомостях про очікуваний обсяг, що є додатком 3 до Договору.
Бюджетні зобов?язання за укладеним договором здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення відповідно до ст. 23 Бюджетного кодексу України. Обсяги закупівлі можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків.
За умовами п. 3.1.-3.3. Договору початком постачання електричної енергії споживачу є дата, зазначена в Заяві-приєднанні, яка є Додатком 1 до Договору.
Місце постачання електричної енергії – об?єкти споживача, перелік яких наведено у додатку 1.
Постачальник за Договором не має права вимагати від споживача будь-якої іншої плати за електричну енергію, що не визначена у Комерційній пропозиції, яка є додатком 2 до Договору.
Пунктами 5.1., 5.2., 5.6. Договору сторони погодили, що споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначені Комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.
Загальна вартість Договору становить 1 559 999, 17 грн, крім того ПДВ 20% – 311999,83 грн, разом з ПДВ 1 871 999,00 грн.
Ціна електричної енергії, що постачається постачальником зазначається в Комерційній пропозиції (додаток 2).
Згідно з п. 5.8.-5.11. Договору ціна Договору та ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках передбачених статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі», що оформлюється додатковою угодою. До зміни ціни за одиницю товару постачальник зобов`язаний постачати електричну енергію за ціною, яка зазначена у Договорі у чинній його редакції.
Зміни до Договору можуть бути внесені у випадках, передбачених згідно зі ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі».
У разі зміни ціни (коливання ціни) товару (електричної енергії) на ринку постачальник письмово звертається до споживача щодо зміни ціни за одиницю товару (електричної енергії). Наявність факту ціни (коливання ціни) товару (електричної енергії) на ринку підтверджується довідками відповідних органів, установ, організацій, які уповноважені надавати відповідну інформацію щодо коливання товару (електричної енергії) на ринку, або інформацією про зміну розміру ціни товару на ринку, розміщеної на офіційному вебсайті ДП «Оператор ринку» щодо розміру цін на товар (електричну енергію) на момент укладання Договору та на момент звернення до вказаного органів, установ, організацій, або надання інформації з офіційного вебсайту ДП «Оператор ринку». На підставі письмового звернення постачальника споживач вирішує питання можливості укладення додаткової угоди щодо зміни ціни за одиницю товару (шляхом корегування кількості товару) та викладення комерційної пропозиції, яка є додатком 2 до Договору, у новій редакції. При цьому зміна цін за одиницю товару не повинна призвести до збільшення ціни Договору, зазначеної у п. 5.2 цього Договору.
Розрахунковим періодом за цим Договором є календарний місяць.
За змістом п. 6.1 Договору споживач має право отримувати електричну енергію на умовах, зазначених у Договорі.
Відповідно до п. 1,6 Комерційної пропозиції, що є додатком № 2 до Договору, ціна за 1 кВт/год електричної енергії за Договором складена з урахуванням вартості послуги з передачі електричної енергії і становить 3,119998 грн з ПДВ.
Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2022, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення. Відповідно до ч.6 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дія договору про закупівлю може бути продовжена на строк, достатній для проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20% суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному в попередньому році, якщо видатки на досягнення цієї цілі затверджено в установленому порядку.
Між ТОВ “Волиньелектрозбут” (постачальник) та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради укладено ряд додаткових угод, а саме №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022:
- Так, ТОВ “Волиньелектрозбут” звернулось до відповідача-2 із листом №01/8-1180 від 08.04.2022, у якому зазначило про підвищення ціни на електричну енергію та просило підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 посилається на інформацію з офіційного сайту ДП «Оператор ринку» про основні показники РДН та ВДР за березень 2022 року, у якій зазначена середньозважена ціна електроенергії на РДН ОЕС України (без ПДВ) за 1 мВт/год у лютому 2022 року – 2127,23 грн; у березні 2022 року – 2299,33 грн.
13.04.2022 між ТОВ “Волиньелектрозбут” та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради укладено додаткову угоду №1 до Договору (далі – Додаткова угода №1), відповідно до якої збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 3,338039 грн з ПДВ; очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період по 31.12.2022 становить 564005,5628 кВт*год. Відповідно до п. 5 Додаткової угоди №1 ця угода набуває чинності з 01.04.2022.
- ТОВ “Волиньелектрозбут” звернулось до відповідача-2 із листом №01/8-1737 від 08.08.2022, у якому зазначило про підвищення ціни на електричну енергію та просило підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 посилається на інформацію з офіційного сайту ДП «Оператор ринку» про середньозважені ціни купівлі-продажу РДН та ВДР за липень-червень 2022 року та порівняннями за вказані періоди, у якій зазначена середньозважена ціна електроенергії на РДН ОЕС України (без ПДВ) за 1 мВт/год у червні 2022 року – 2262,82 грн; у липні 2022 року – 2640,45 грн.
08.08.2022 між ТОВ “Волиньелектрозбут” та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради укладено додаткову угоду №2 до Договору (далі – Додаткова угода №2), відповідно до якої збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 3,630073 грн з ПДВ; з урахуванням виправленої додатковою угодою №3 технічної помилки очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період по 31.12.2022 становить 530397,1891 кВт*год. Відповідно до п. 5 Додаткової угоди №2 ця угода набуває чинності з 01.08.2022.
- ТОВ “Волиньелектрозбут” звернулось до відповідача-2 із листом №01/8-1872 від 06.09.2022, у якому зазначило про підвищення ціни на електричну енергію та просило підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 посилається на інформацію з офіційного сайту ДП «Оператор ринку» про середньозважені ціни купівлі-продажу РДН та ВДР за серпень-липень 2022 року та порівняннями за вказані періоди, у якій зазначена середньозважена ціна електроенергії на РДН ОЕС України (без ПДВ) за 1 мВт/год у серпні 2022 року – 2993,06 грн; у липні 2022 року – 2640,45 грн.
19.09.2022 між ТОВ “Волиньелектрозбут” та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради укладено додаткову угоду №3 до Договору (далі – Додаткова угода №3), відповідно до якої збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 3,951282 грн з ПДВ; очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період по 31.12.2022 становить 500756,1934 кВт*год. Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №3 ця угода набуває чинності з 01.09.2022.
- ТОВ “Волиньелектрозбут” звернулось до відповідача-2 із листом №01/8-2037 від 03.10.2022, у якому зазначило про підвищення ціни на електричну енергію та просило підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 посилається на цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №717/22 від 30.09.2022, у якій зокрема, зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за січень (01.01-31.01) 2022 року становила 2855,07 грн, за вересень (01.09-30.09) 2022 року – 3503,26 грн, відсоток коливання ціни +22,70%; за лютий (01.02-28.02) 2022 року – 2127,23 грн, відсоток коливання ціни у порівнянні з вереснем 2022 року +64,69%; за березень (01.03-31.03) – 2299,33 грн, відсоток коливання ціни у порівнянні з вереснем 2022 року +52,36%; за серпень 2022 року (01.08-31.08) – 2993,06 грн, відсоток коливання ціни у порівнянні з вереснем 2022 року +17,05%; за 02.09.2022 – 3203,47 грн, за 30.09.2022 – 3539,92 грн, відсоток коливання ціни +10,50%.
19.10.2022 між ТОВ “Волиньелектрозбут” та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради укладено додаткову угоду №4 до Договору (далі – Додаткова угода №4), відповідно до якої збільшено ціну електричної енергії за 1 кВт/год до 4,30458 грн з ПДВ; очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період по 31.12.2022 становить 475609 кВт*год. Відповідно до п. 5 Додаткової угоди №4 ця угода набуває чинності з 01.10.2022.
Упродовж червня-грудня 2022 року між відповідачами підписано Акти приймання-передачі обсягу реалізованої електричної енергії загальним обсягом 178644 кВт*год, за яку КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради перераховано ТОВ “Волиньелектрозбут” кошти у сумі 706213,83 грн. за цінами, встановленими оскаржуваними додатковими угодами, а саме:
1) Згідно Акту №/530-0080000/6/1 від 07.07.2022, відповідачем-1 у червні 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 20957 кВт*год на суму 69955,27 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №3598 від 11.07.2022 на суму 69955,27 грн.
2) Згідно Акту №/530-0080000/7/1 від 08.08.2022, відповідачем-1 у липні 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 19909 кВт*год на суму 66457,02 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №3683 від 08.08.2022 на суму 66457,02 грн.
3) Згідно Акту №/530-0080000/8/1 від 15.09.2022, відповідачем-1 у серпні 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 19532 кВт*год на суму 70902,59 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №3834 від 15.09.2022 на суму 70902,59 грн.
4) Згідно Акту №/530-0080000/9/1 від 07.11.2022, відповідачем-1 у вересні 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 28589 кВт*год на суму 112963,20 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №4061 від 07.11.2022 на суму 112963,20 грн.
5) Згідно Акту №/530-0080000/10/1 від 07.11.2022, відповідачем-1 у жовтні 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 34654 кВт*год на суму 149170,92 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №4062 від 07.11.2022 на суму 149170,92 грн.
6) Згідно Акту №/530-0080000/11/1 від 09.12.2022, відповідачем-1 у листопаді 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 28211 кВт*год на суму 121436,51 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №4193 від 09.12.2022 на суму 121436,51 грн.
7) Згідно Акту №/530-0080000/12/1 від 09.01.2023, відповідачем-1 у грудні 2022 року поставлено електричну енергію в обсязі 26792 кВт*год на суму 115328,32 грн, за яку відповідачем-2 сплачено кошти за платіжним дорученням №4366 від 11.01.2023 на суму 115328,32 грн.
За доводами прокурора, за Договором №23-22/338 про постачання електричної енергії споживачу від 17.03.2022 по ціні, встановленій оскаржуваними додатковими угодами відповідачем-1 поставлено КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради 178644 кВт*год, а отже, вартість поставленої відповідачем-1 електроенергії за первісною ціною встановленою в основному договорі (3,119998 грн) становить 557 368,92 грн. Проте, відповідач-2 за вказаний обсяг спожитої електричної енергії сплатив 706213,83 грн, тому внаслідок укладення з порушенням Закону України “Про публічні закупівлі” спірних додаткових угод розмір безпідставно сплачених відповідачем-2 коштів відповідачу-1 становить 148 844,91 грн, які прокурор просить стягнути з відповідача-1.
Оцінка суду.
Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі. 
Статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. 
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції” (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): 
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”. 
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. 
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). 
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави” висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави” має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. 
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Національної служби здоров?я України у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді. 
Виходячи з приписів п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» та підпунктів 5,14 пункту 4 Положення про Національну службу здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1101 (зі змінами) Національна служба здоров`я України, як центральний орган виконавчої влади, реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення, уповноважена здійснювати заходи, що забезпечують цільове та ефективне використання коштів за програмою державних гарантій медичного обслуговування населення, у тому числі заходи з перевірки дотримання надавачами медичних послуг вимог, установлених порядком використання коштів програми державних гарантій медичного обслуговування населення, та звертатися до суду з метою виконання покладених на неї завдань.
Виходячи з приписів ст. 2, 5 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» за рахунок Державного бюджету України здійснюється фінансове забезпечення для підтримки державних некомерційних підприємств та державних некомерційних товариств у сфері охорони здоров`я, зокрема щодо оновлення матеріально-технічної бази, капітального ремонту, реконструкції, оплати енергоносіїв.
Програма медичних гарантій базується, зокрема, на принципах: законодавче визначення умов і порядку фінансування надання медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів за рахунок коштів Державного бюджету України за програмою медичних гарантій; цільове та раціональне використання коштів, передбачених на фінансування надання медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів за програмою медичних гарантій.
Відповідно до п.1.1., 1.4., 1.5., 5.3. статуту КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради, затвердженого рішенням п`ятнадцятої сесії Козелецької селищної ради восьмого скликання від 28.10.2021 жовтня 2021 року №18-15/VIII, Комунальне некомерційне підприємство «Козелецька лікарня інтенсивного лікування» Козелецької селищної ради є лікарняним закладом охорони здоров`я – комунальним некомерційним підприємством та здійснює господарську некомерційну діяльність, спрямовану на досягнення соціальних результатів без мети одержання прибутку. Майно підприємства належить до комунальної власності Козелецької територіальної громади в особі Козелецької селищної ради. Джерелами формування майна та коштів Підприємства є, зокрема, кошти місцевого бюджету; цільові кошти; кошти, отримані за договорами з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державних фінансових гарантій медичного обслуговування населення.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення» Договір про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій укладається між Уповноваженим органом та закладом охорони здоров`я незалежно від форми власності чи фізичною особою - підприємцем, яка в установленому законом порядку одержала ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, що відповідають встановленим Кабінетом Міністрів України вимогам до надавача медичних послуг за програмою медичних гарантій, та має відповідати умовам закупівлі, специфікаціям до медичних послуг, а також враховувати визначений у програмі медичних гарантій обсяг забезпечення медичними послугами відповідно до потреб у межах кожного госпітального округу.
Згідно з положеннями Типової форми договору про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 410, Національна служба здоров`я України оплачує надані медичні послуги згідно з тарифами та коригувальними коефіцієнтами на підставі звітів про медичні послуги, відповідно до укладеного договору в межах бюджетних асигнувань, визначених у плані асигнувань на відповідний період за відповідним напрямом.
Відповідно до ст. 17, 18, 19 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» держава підтримує господарську діяльність у сфері охорони здоров`я.
Фінансове забезпечення охорони здоров`я може здійснюватися за рахунок коштів Державного бюджету України та місцевих бюджетів, коштів юридичних та фізичних осіб, а також з інших джерел, не заборонених законом.
Кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, призначені на охорону здоров`я, використовуються, зокрема, для забезпечення медичної та реабілітаційної допомоги населенню, фінансування державних цільових і місцевих програм охорони здоров`я та фундаментальних наукових досліджень у цій сфері.
Фінансове забезпечення державних та комунальних закладів охорони здоров`я бюджетних установ здійснюється відповідно до бюджетного законодавства.
Медична допомога надається безоплатно за рахунок бюджетних коштів у закладах охорони здоров`я та фізичними особами - підприємцями, які зареєстровані та одержали в установленому законом порядку ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, з якими головними розпорядниками бюджетних коштів укладені договори про медичне обслуговування населення.
Договори про медичне обслуговування укладаються у межах бюджетних коштів, передбачених на охорону здоров`я на відповідний бюджетний період, на підставі вартості та обсягу послуг з медичного обслуговування, замовником яких є держава або органи місцевого самоврядування.
Як зазначає прокурор, між Національною службою здоров`я України та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради укладено Договір № 0784-Е122-Р000 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій зі строком дії до 31.12.2022 (а.с.74-81).
Згідно з листом КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради від 17.10.2023 оплата за Договором № 23-22/338 від 17.03.2022 у період з червня по грудень 2022 року здійснювалась за кошти, отриманими від Національної служби здоров`я України за надання медичного обслуговування населення (а.с.35).
За доводами прокурора, безпідставне перерахування лікарнею коштів на підставі спірних додаткових угод № №1-4 в рамках виконання Договору №23-22/338 від 17.03.2022 не відповідає принципу цільового та ефективного використання коштів, передбачених на фінансування надання медичних послуг, лікарських засобів та медичних виробів за програмою медичних гарантій.
Ефективним засобом захисту інтересів держави, у даному випадку, є стягнення безпідставно отриманих підприємством коштів до бюджету, а саме на рахунок Національної служби здоров`я України, оскільки ці кошти передбачені для реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення, у зв?язку з чим такі кошти можуть бути використані саме за їх цільовим призначенням для оплати за надання населенню медичних послуг.
Враховуючи вищевикладене, Національна служба здоров`я України є органом, уповноваженим здійснювати захист порушених інтересів держави у вказаних спірних правовідносинах.
Листами від 17.01.2024 №50-77-313вих-24, від 07.04.2025 №50-77-148вих-25 Козелецька окружна прокуратура проінформувала Національну службу здоров`я України про виявлені порушення Закону України “Про публічні закупівлі” при укладенні спірних додаткових угод та просила надати інформацію про вжиті, у тому числі заплановані, заходи щодо їх усунення.
Національна служба здоров`я України листом від 30.04.2025 №18081/2-16-25 повідомила Козелецьку окружну прокуратуру про те, що заклади охорони здоров?я, які уклали Договір з НСЗУ самостійно здійснюють видатки, розпоряджаються та спрямовують кошти на виконання своїх функцій. НСЗУ за програмою медичних гарантій не може втручатися та контролювати фінансову діяльність медичних закладів. Питання розпорядження коштами в рамках виконання Договору №23-22/338 від 17.03.2022 не належить до компетенції НСЗУ.
З наведеного слідує нездійснення компетентним органом у спірних правовідносинах жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом та свідчить про вияв пасивної поведінки уповноваженого суб`єкта після отримання повідомлення прокурора про порушення інтересів держави та необхідності захисту цих інтересів, а відтак і про його бездіяльність щодо захисту інтересів держави.
При цьому суд зазначає, що Закон України “Про прокуратуру” не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18.
Листом від 26.06.2025 №50-77-2740вих-25 прокурор у порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Національної служби здоров?я України до ТОВ “Волиньелектрозбут” та КНП “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради про визнання недійсними додаткових угод та стягнення безпідставно набутих коштів.
За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Національної служби здоров?я України, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду. 
При цьому суд враховує, що можливість використання відповідачем-1 безпідставно набутого майна, яким виступають у даному випадку грошові кошти, становить суспільний інтерес, а їх неповернення не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні. Разом з тим, потенційно факт перерахування на адресу відповідача-1 зайвих бюджетних коштів порушує вимоги чинного законодавства, принципи максимальної економії та ефективності, а тому призводить до протиправного витрачання публічних коштів, унеможливлює раціональне та ефективне їх використання. Зазначене підриває фінансово-економічні основи держави та не сприяє забезпеченню виконання нею основних функцій та завдань. Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.
Щодо визнання недійсними додаткових угод.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частина 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Виключні випадки зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань наведені у ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Із системного тлумачення наведених норм ЦК України та Закону України “Про публічні закупівлі” вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України “Про публічні закупівлі”, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону.
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
З урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
Таку ж позицію викладено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24.
Крім того, у вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Відповідно до статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 36 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Як встановив суд, відповідачі уклали Договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, а на момент підписання Договору сторонами були погоджені всі істотні умови – предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог Закону України “Про публічні закупівлі”.
Так, відповідно до п. 2.3. Договору обсяг постачання електричної енергії складав 600 000 кВт*год.
Відповідно до п. 1,6 Комерційної пропозиції (додаток № 2 до Договору) ціна за 1 вВт/год електричної енергії за Договором становить 3,119998 грн з ПДВ.
Водночас згідно з Додатковими угодами №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 до Договору чотири рази змінено істотні умови Договору, а саме: збільшено ціну за одиницю товару з 3,119998 грн з ПДВ до 4,30458 грн з ПДВ грн за 1 кВт/год. Фактично ціна за 1 кВт/год (одиницю товару) збільшилася на 1,184582 грн або на 37,97%, при цьому фактичний обсяг поставленої електричної енергії за спірний період становить 178644 кВт*год.
Необхідність укладення оспорюваних Додаткових угод №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 до Договору обґрунтовано відповідачем-1 коливанням ціни електричної енергії на ринку.
Тобто оспорювані додаткові угоди були укладені на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Суд враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 912/1580/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 913/368/19, від 11 травня 2023 року у справі № 910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища після підписання договору та до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі.
Тобто внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).
На підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Законом України “Про публічні закупівлі” не передбачено форму/вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24).
Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому суд виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство “Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків”, яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 926/3244/22).
На підтвердження необхідності укладення оспорюваних додаткових угод відповідач-1 надав інформацію з офіційного сайту ДП «Оператор ринку» про основні показники РДН та ВДР за березень 2022 року, липень-червень 2022 року, серпень-липень 2022 року та цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №717/22 від 30.09.2022, у якій, зокрема, зазначено середньозважену ціну електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за січень 2022 року, лютий 2022 року, березень 2022 року, серпень 2022 року та відсотки коливання ціни у порівнянні з вереснем 2022 року; за 02.09.2022 та 30.09.2022 з відсотком коливання ціни.
Як зазначено у листі ТОВ “Волиньелектрозбут” № 01/8-1180 від 08.04.2022, що був адресований відповідачу-2 щодо пропозиції укласти додаткову угоду №1, підставою для укладення останньої слугувало збільшення ціни на електроенергію. Як доказ коливання середньозваженої ціни на електричну енергію на ринку РДН ОЕС України в березні місяці 2022 року в порівнянні з лютим 2022 року в бік збільшення відповідач-1 посилався на інформацію з офіційного сайту ДП «Оператор ринку», відповідно до якої середньозважена ціна електроенергії на РДН ОЕС України (без ПДВ) за 1 мВт/год у лютому 2022 року – 2127,23 грн; у березні 2022 року – 2299,33 грн, тенденція росту цін становила +8,06%.
Разом з тим, як вбачається з аналізу цін офіційного сайту ДП «Оператор ринку», у період з 17.02.2022 по 17.03.2022 (із дати подання тендерної пропозиції до дати укладення Договору) середньозважена ціна на електроенергію РДН в ОЕС України становила 2221,13 грн МВт/год (без ПДВ), 17.03.2022 (на дату укладення Договору №23-22/338) середньозважена ціна на електроенергію РДН в ОЕС України – 2263,66 грн МВт/год (без ПДВ), у період з 17.03.2022 по 01.04.2022 (період з дати укладення Договору до початку дії додаткової угоди № 1) середньозважена ціна на електроенергію РДН в ОЕС України – 2273,91 грн МВт/год (без ПДВ), що вказує на незначне підвищення ціни на електричну енергію.
Враховуючи аналіз вищевикладених даних вбачається, що в період укладення Договору та додаткової угоди № 1 ціна на електроенергію була нижчою, ніж передбачено умовами Договору.
Проте, в Додатковій угоді № 1 від 13.04.2022 визначено ціну електроенергії – 3,338039 грн за 1 кВт/год (з ПДВ).
Виходячи з викладеного, відповідачем-1 не доведено належними та допустимими доказами значне коливання цін, що призвело до укладення Додаткової угоди №1 від 13.04.2022 щодо підвищення ціни. Суд критично оцінює дані цінової довідки Харківської торгово-промислової палати №717/22 від 30.09.2022, оскільки останні не відображають значних коливань цін на момент укладення Додаткової угоди №1 та носять виключно фактографічно-інформаційний характер та не враховують умови договорів та контрактів.
З огляду на вищезазначене, суд доходить висновку, що лист та проект додаткової угоди № 1 не містять будь-якого детального обґрунтування підстав внесення змін, крім посилання на п. 5 ч. 2 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівля” та загального зазначення про коливання на ринку ціни товару.
Відтак, суд погоджується з доводами прокурора, що підвищення ціни за Додатковою угодою №1 від 13.04.2022 здійснено за відсутності законодавчо визначених підстав, внаслідок чого суд доходить висновку, що вказана Додаткова угода суперечить п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", що є підставою для визнання такої Додаткової угоди №1 від 13.04.2022 недійсною. 
Крім того, відповідно до додаткової угоди №1 від 13.04.2022 сторонами з 01.04.2022 збільшено ціну електричної енергії за 1кВт/год до 3,338039 грн.
Разом з тим, за Договором відповідач-1 протягом періоду з 01.04.2022 по 13.04.2022 щоденно постачав, а відповідач-2 приймав та споживав електричну енергію.
Тобто Додатковою угодою №1 сторони змінили ціну електричної енергії, яка вже була продана відповідачу-2 та спожита ним з 01.04.2022.
Отже, товар, поставлений відповідачем до 13.04.2022, був не тільки прийнятий відповідачем-2 у власність, а й спожитий.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України.
Відтак, укладення Додаткової угоди №1 з викладенням умови щодо початку дії додаткової угоди – з 01.04.2022 та підняття ціни предмету закупівлі після підписання Договору не може бути розцінено судом як добросовісною поведінкою сторони та поважною причиною, яка забезпечує реалізацію принципів максимальної економії, ефективності та пропорційності, оскільки відповідач-1 не міг не розуміти особливості функціонування ринку (тобто постійне коливання цін).
У подальшому Додатковими угодами №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 до Договору збільшено ціну за одиницю товару до 4,30458 за 1 кВт/год, тобто на на 1,184582 грн або на 37,97% в порівнянні з ціною у Договорі, а тому кожні наступні додаткові угоди мають фіксовані ціни за одиницю товару, і є похідними від попередніх додаткових угод та автоматично незаконними, оскільки без попередньої додаткової угоди ціна по послідуючій буде фактично перевищувати підвищення ціни за одиницю товару більше, ніж на 10 %, визначених в статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" у порівнянні із основним договором, що суперечить положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” та висновкам Великої Палати Верховного Суду у постановах від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, від 21.11.2025 у справі №920/19/24 щодо їх застосування.
При цьому, суд зауважує, що фактично в ціновій довідці Харківської торгово-промислової палати №717/22 від 30.09.2022, яка згідно примітки носить виключно фактографічно-інформаційний характер, порівнюються ціни за неспівмірні проміжки часу, що не може свідчити про наявність реального збільшення вартості електричної енергії, оскільки ціна на електричну енергію є динамічною і залежить від попиту та пропозиції на РДН на певну дату, а, отже, таке порівняння не є об`єктивним. Крім того, вказані у ціновій довідці періоди не відповідають ні даті укладення Договору, ні даті, з якої збільшується ціна.
Ціну електроенергії на ринку необхідно порівнювати за співмірні проміжки часу, наприклад, місяць з місяцем, декаду з декадою, а не на вибіркові дати в різних розрахункових періодах, і навіть у разі різкого зростання ціни не між одним або декількома днями порівняно з тривалим попереднім періодом, а певним розумним періодом, при цьому, таке порівняння має бути проведено починаючи з моменту укладення Договору до виникнення підстав для укладення нової додаткової угоди про збільшення ціни, що відображатиме реальну тенденцію коливання ціни на ринку.
Таким чином, підставою для укладення додаткових угод стали документи, які не містили діючої ринкової ціни на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (коливання ціни), тобто документи, які не свідчать про наявність коливання ціни на ринку електричної енергії. Отже, внесення змін до Договору №23-22/338 про постачання електричної енергії споживачу від 17.03.2022 відбулося без документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (отримання пропозиції про її укладення).
Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Враховуючи вищевикладене, суд, встановивши наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання Додаткових угод №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 недійсними на момент їх укладення, дійшов висновку, шо спірні додаткові угоди суперечать наведеним вище положенням ЦК України та Закону України “Про публічні закупівлі”, а відтак про наявність підстав для визнання їх недійсними відповідно до ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Щодо стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 148844,91 грн.
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 зазначав, що ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. 
Оскільки додаткові угоди №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між відповідачами щодо ціни електроенергії, поставленого за Договором, мали регулюватись додатком №2 “Комерційна пропозиція”, підписаним сторонами при укладенні зазначеного договору, згідно з яким ціна за одиницю електричної енергії складає 3,119998 грн за 1 кВт/год з ПДВ.
Судом встановлено, що згідно із зазначеними вище Актами прийняття-передавання товарної продукції – активної електричної енергії за Договором за період червень-грудень 2022 року відповідачу-2 поставлено 178644 кВт*год електричної енергії, яку останнім оплачено на загальну суму 706213,83 грн.
Враховуючи ціну, обумовлену ТОВ “Енера Чернігів” та КЗ “Чернігівський ліцей Чернігівської обласної ради у Договорі, останній повинен був сплатити відповідачу за спожиту у червні-грудні 2022 року електроенергію загальним обсягом 178644 кВт*год кошти у розмірі 557368,92 грн, натомість сплатив 706213,83 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 148844,91 грн.
Таким чином, грошові кошти в сумі 148844,91 грн. є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач-1 зобов`язаний повернути їх державі в особі Національної служби здоров?я України, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України. 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
Суд зазначає, що у даному випадку визнання недійсними спірних додаткових угод має наслідком повернення безпідставно сплачених коштів державі в особі Національної служби здоров?я України, чим буде відновлене порушене право позивача.
Висновки суду.
Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідачів у рівних частинах.
Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити повністю. 
2. Визнати недійсними додаткові угоди №1 від 13.04.2022, №2 від 08.08.2022, №3 від 19.09.2022, №4 від 19.10.2022 до Договору про постачання електричної енергії споживачу №23-22/338 від 17.03.2022, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (код ЄДРПОУ 42159289) та Комунальним некомерційним підприємством “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради (код ЄДРПОУ 02006277).
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (вул. Єршова, 11, м. Луцьк, Волинська область, 43026, код ЄДРПОУ 42159289) на користь держави в особі Національної служби здоров?я України (просп. Степана Бандери, 19, м. Київ, 04073, код ЄДРПОУ 42032422) кошти в сумі 148844,91 грн.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Волиньелектрозбут” (вул. Єршова, 11, м. Луцьк, Волинська область, 43026, код ЄДРПОУ 42159289) на користь Чернігівської обласної прокуратури (отримувач – Чернігівська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ 02910114; банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ; рахунок отримувача – UА248201720343140001000006008) судовий збір в сумі 6056,00 грн.
5. Стягнути з Комунального некомерційного підприємства “Козелецька лікарня інтенсивного лікування” Козелецької селищної ради (вул. Розумовських, буд. 45, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000, код ЄДРПОУ 02006277) на користь Чернігівської обласної прокуратури (отримувач – Чернігівська обласна прокуратура; код ЄДРПОУ 02910114; банк отримувача – Державна казначейська служба України м. Київ; рахунок отримувача – UА248201720343140001000006008) судовий збір в сумі 6056,00 грн.
6. Накази видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України. 

Повний текст рішення складено та підписано 06.03.2026. 

З повним текстом рішення можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/. 

Суддя В.В. Моцьо