ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 квітня 2024 року	Справа №160/5329/24 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Державної міграційної служби України, відповідача-2 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку та зобов`язання вчити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, заявник) через представника - адвоката Ямкового Владислава Івановича, звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача-1 Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач-1), відповідача-2 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, відповідач-2), у якій просить:
- визнати протиправним та скасувати: висновок ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 07.12.2023 відносно особи без громадянства ОСОБА_1 , уродженки Азербайджанської Республіки та Наказ №311 Державної міграційної служби України від 28.12.2023, в частині що стосується визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, виданої ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області особі без громадянства ОСОБА_1 , уродженка Азербайджанської Республіки;
- зобов`язати ГУ ДМС України в Дніпропетровській видалити з ІП «Недійсні документи» ЄІАС УМП інформацію про недійсну посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області, особі без громадянства ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19.01.2024 позивач звернулась до територіального органу ДМС зі заявою на отримання посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон. Однак, позивачу стало відомо, що на підставі висновку відповідача від 07.12.2023 видано наказ №311 від 28.12.2023 про визнання недійсним та таким, що підлягає вилученню та знищенню, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 видана на ім`я особи без громадянства ОСОБА_1 .
Прийняття зазначеного висновку та наказу обґрунтоване тим, що під час розгляду матеріалів справи особи без громадянства ОСОБА_1 встановлено відсутність копії паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, наявна тільки виписка з будинкової книги з відміткою про реєстрацію на території України, відтак рішення ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1 прийнято безпідставно та з порушенням вимог законодавства.
Позивач вважає незаконними та необґрунтованими висновок та наказ №311 про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки НОМЕР_1 , тому звернулась за захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду з відповідним позовом.
Разом із позовною заявою подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою суду від 28.02.2024 вжито заходи забезпечення позову, а саме: зупинено дію Наказу №311 Державної міграційної служби України від 28.12.2023, в частині якого визнається недійсною та такою, що підлягає вилученню, посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області, особі без громадянства ОСОБА_1 до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідачами подано відзиви на позовну заяву, в обґрунтування яких заперечують проти заявлених позовних вимог, просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі зазначають, що в листопаді 2023 позивач звернулась до територіального підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з метою обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку з непридатністю посвідки для подальшого використання. Під час розгляду матеріалів особової справи ОСОБА_1 встановлено відсутність підстав за якими останній ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області оформило та видало посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, оскільки до особової справи ОСОБА_1 долучено лише виписка з будинкової книги, відповідно до якої остання з 29.10.1992 по 01.10.1993 значилася зареєстрованою по паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_2 , виданому 15.01.1986 Нарімановським РВВС м.Баку, в с.Бурлацьке Веселівської сільради Криворізького району Дніпропетровської області. Висновок щодо оформлення та видачу позивачу посвідки на постійне проживання прийняте ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим, видана позивачу посвідка, згідно вимог підпункту 8 пункту 72, пункту 73 Порядку, визнається наказом ДМС недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню. В свою чергу, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області не є правонаступником ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області, а отже не несе відповідальність за дії вчинені у 2008 році останнім. ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, при виявленні під час звернень іноземних громадян порушень норм чинного законодавства України має право і повинно реагувати відповідним чином, припинити подальше порушення та прийняти міри щодо недопущення їх у подальшому.
Представником позивача подано відповідь на відзив.
Вивчивши матеріали справи, щодо предмету спору, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до територіального органу ДМС зі заявою на отримання посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон.
Згідно висновку від 07.12.2023 прийнято наказ №311 від 28.12.2023 стосовно особи без громадянства ОСОБА_1 , визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області.
На адвокатські запити відповідачем-1 надано листи «Про розгляд адвокатського запиту», зокрема, з листа від 01.02.2024 вбачається, що під час розгляду матеріалів особової справи особи без громадянства ОСОБА_1 встановлено рішення ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області від 29.02.2008 про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1 прийнято з посиланням на норми «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001. в матеріалах справи відсутня копія паспорту громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, наявна тільки виписка з будинкової книги з відміткою про реєстрацію на території України. Відтак, рішення ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області про оформлення посвідки на постійне проживання в Україні особи без громадянства ОСОБА_1 прийнято безпідставно та з порушенням вимог законодавства. Наказом Державної міграційної служби України №311 від 28.12.2023 на підставі висновку ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 07.12.2023 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, видана на ім`я особи без громадянства ОСОБА_1 .
Не погоджуючись із висновком ГУ ДМС України в Дніпропетровській області та Наказом ДМС України №311 від 28.12.2023, позивач звернулась за захистом свої прав, свобод та інтересів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
За ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 року «Про імміграцію» (далі - Закон №2491-ІІІ, в редакції, що діяла у спірний період).
Відповідно до положень ст.1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;
іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;
дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію;
посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Статтею 6 Закону №2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.
Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.
Порядком оформлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (в редакції чинною на момент звернення позивача за оформленням на постійне проживання у 2008 році) визначено механізм видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну, ведення обліку посвідок і забезпечення зберігання їх бланків.
Пунктом 4 вказаного Порядку передбачено, що для оформлення посвідки подаються такі документи: заява встановленого Державним департаментом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб зразка; копія паспортного документа із імміграційною візою; копія рішення про надання дозволу на імміграцію; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати.
Відповідно до п.5 вказаного Порядку, замість документів зазначених в абзацах третьому і четвертому пункту 4 цього Порядку, для оформлення посвідки особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» (2491-14), подаються такі документи:
1) особами, як прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності Законом України «Про імміграцію» (2491-14) та мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні, - оригінал і копія паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з відміткою про прописку чи посвідка на постійне проживання;
2) особами, які змушені були залишити місця постійного проживання в автономній Республіці Абхазія (Грузія) і прибули для проживання в Україні, - тимчасова довідка, отримана ними після прибуття в Україну, та документ про підтвердження факту безперервного проживання в Україні не менш як п`ять років, видані органом міграційної служби;
3) особами, як прибули в Україну до 6 березня 1998р. згідно з Угодою між урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981р. і залишилися проживати в Україні, - копія документа, що підтверджує прийняття на професійне навчання чи роботу;
4) особами, як прибули в Україну дітьми-сиротами у зв`язку із збройними конфліктами у місцях їх постійного проживання і виховуються (виховувалися) у державних дитячих закладах, в дитячих будинках сімейного типу або над якими встановлено (було встановлено) опіку чи піклування громадян України, - документ, що підтверджує виховання у дитячому закладі, в дитячому будинку сімейного типу або встановлення опіки чи піклування.
Постановою Кабінету Міністрів України №321 від 25.04.2018 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі - Порядок №321 в редакції виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктами 1-3 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
Посвідка виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.
Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.
Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України та які: досягли 16-річного віку, - на підставі заяв-анкет, поданих ними особисто; не досягли 16-річного віку або визнані обмежено дієздатними чи недієздатними, - на підставі заяв-анкет одного з батьків (усиновлювачів), з ким проживають особи на підставі дозволу на імміграцію, опікунів, піклувальників.
Пунктом 42 Порядку №321 визначено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, на якого згідно з його службовими обов`язками покладаються функції з оформлення посвідки, вчиняє дії, передбачені пунктами 36 і 37 цього Порядку, і приймає до розгляду заяву-анкету та додані до неї документи.
Пошук у Реєстрі інформації щодо особи здійснюється за поданими персональними даними (у тому числі тими, що змінилися).
До запровадження органами реєстрації внесення до Реєстру відомостей про місце проживання особи в установленому законодавством порядку відомості про реєстрацію місця проживання, які подаються іноземцем або особою без громадянства, перевіряються за даними обліку територіального органу ДМС.
Перевірка за запитом проводиться протягом трьох робочих днів після його надходження. Під час перевірки відомості, зазначені в запиті, та фотозображення порівнюються з даними, наведеними в заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, та фотозображенням, що міститься в ній. У графі «Службові відмітки» заяви-анкети про оформлення посвідки проставляється відмітка про дату надходження запиту та зазначаються найменування територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який здійснює оформлення у зв`язку із втратою або викраденням, обмін посвідки, і підстави обміну.
За результатами перевірки надається відповідь територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, а заява-анкета про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, сканується до відомчої інформаційної системи ДМС.
У разі коли під час порівняння фотозображень не встановлено тотожність зображеної на них особи або виявлено невідповідність відомостей, зазначених у запиті, даним, наведеним у заяві-анкеті про оформлення втраченої або викраденої посвідки чи посвідки, що підлягає обміну, про це повідомляється територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС, який надіслав запит, для вжиття додаткових заходів з ідентифікації іноземця або особи без громадянства і з`ясування обставин виникнення розбіжностей.
Згідно з пунктом 72 Порядку №321 посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі:
1) коли вона підлягає обміну у зв`язку із зміною інформації, внесеної до посвідки (крім додаткової змінної інформації);
2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;
3) непридатності посвідки для подальшого використання;
4) скасування посвідки;
5) коли вона заявлена як втрачена або викрадена;
6) смерті особи, якій видано посвідку;
7) закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін такої посвідки до закінчення строку її дії;
8) оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства;
9) неотримання посвідки іноземцем або особою без громадянства протягом шести місяців;
10) коли іноземець або особа без громадянства не звернулися для її обміну у строки, визначені пунктом 18 цього Порядку.
Наведені підстави для вилучення, визнання недійсною та знищення посвідки є вичерпними і не містять такої підстави як звернення до органу державної міграційної служби з питання оформлення посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон.
При цьому, суд звертає увагу на те, що звернення позивача з питання оформлення посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон повинно було розглядатись відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним, знищення посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, затвердженого постановою КМУ №153 від 07.05.2014 року (в редакції постанови КМУ №93 від 08.02.2021 року).
Відповідно до п.16 Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС під час приймання документів від особи без громадянства чи її законного представника перевіряє повноту поданих особою документів, зазначених у пунктах 23 і 25 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідчення, звіряє відомості про особу без громадянства, зазначені в посвідці на постійне проживання або посвідці на тимчасове проживання, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.
Особа без громадянства має право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їй відмовлено в прийнятті документів.
Вказаною нормою визначені правові наслідки подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, у вигляді інформування особи без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав.
Відповідач-2 без належних на те законних підстав та в порушення вищезазначених правових норм здійснив незаконні дії щодо проведення перевірки і складання Висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення і видачі посвідки на постійне проживання в Україні особі без громадянства ОСОБА_1 , який став підставою для прийняття відповідно незаконного Наказу Держаної міграційної служби України від 28.12.2023 року №311 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 року, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 .
Щодо протиправності наказу Держаної міграційної служби України від 28.12.2023 року №311 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 року, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.
На час оформлення та видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 (копія наявна в матеріалах справи) уповноваженим державним органом було здійснено відповідну перевірку законності перебування позивача на території України та, відповідно, не було встановлено підстав відмови в оформленні посвідки на постійне проживання в Україні.
Відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для оформлення позивачу посвідки на постійне проживання в Україні без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про скасування вказаної посвідки.
Суд враховує, що за правовою позицією Верховного Суду в постановах від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, від 30.01.2020 року у справі №2340/2851/18, від 09.07.2020 року у справі №823/407/18 навіть якщо посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
В данному випадку відповідачі за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, без встановлення будь- яких винних дій з боку позивача, вчинили дії та прийняли рішення про скасування такої посвідки.
Водночас, не ставлячи під сумнів правомірність дій працівників уповноваженого територіального органу ДМС, якими було видано посвідку, органи міграційної служби майже через 15 років приймають рішення про вилучення і знищення такого документу.
Згідно ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-ІV від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Як випливає із предмету і мети статті 8 Конвенції, в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані п.1.
Втручання має бути не лише здійснене згідно із законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кембел проти Сполученого Королівства" від 25.03.1992 року п.44).
Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, наданими національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.
Крім того, згідно позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 «Рисовський проти України» зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу, повинен покладатись на саму державу та її органи.
Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Це є «гарантією стабільності суспільних відносин», яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов`язок виправити свої помилки.
Таким чином, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть якщо у 2008 році посвідка на постійне проживання надана позивачу через помилку посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 27 березня 2019 року по справі № 820/1863/17, від 17 квітня 2019 року по справі № 820/6675/16, від 03 квітня 2019 року по справі № 815/2473/17, від 20 березня 2019 року по справі № 820/391/17, від 16 січня 2019 року по справі № 815/1010/16, в яких викладена аналогічні правові висновки.
З урахуванням наведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що прийняття відповідачем оскаржуваного висновку через 15 років після отримання позивачем посвідки на постійне проживання, є втручанням в приватне життя позивача та є непропорційним, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване спірне рішення.
При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачем надавалися відповідачу свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність.
З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, суд вважає, що наказ Державної міграційної служби України від 28.12.2023 року №311 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 року, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 , прийнятий не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України «Про імміграцію» та Порядком №153, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню та як наслідок висновок ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 07.12.2023 відносно особи без громадянства ОСОБА_1 також є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 721 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018р. 321, структурний підрозділ ДМС, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС із застосуванням засобів Реєстру вносить до бази даних Реєстру інформацію про визнання недійсною, вилучення та знищення посвідки.
На сьогодні в базі даних Єдиного державного демографічного реєстру згідно із наказом Держаної міграційної служби України від 28.12.2023 року №311 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання», який оскаржується, міститься інформація про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 року, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 .
Виходячи з наведеного, належним способом захисту прав позивача є покладання на ГУ ДМС України у Дніпропетровській області обов`язку внести до Єдиного державного демографічного реєстру дані про скасування наказу Держаної міграційної служби України від 28.12.2023 року №311 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008 року, видану ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області на ім`я ОСОБА_1 .
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача є також зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області і Держану міграційну службу України поновити попередні дані позивача.
Відповідно до частин 1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ч.1 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
На підставі ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог позивача.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір згідно квитанції ID: 9573-9077-5469-0024 від 26.02.2024 у розмірі 2422грн. 40коп. та квитанції ID: 4878-7066-9498-0334 від 26.02.2024 у розмірі 908грн. 40коп.
Отже, оскільки основну вимогу позовної заяви позивача задоволено, сплачений судовий збір до суду в загальній сумі 3330грн. 80коп. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1 Державної міграційної служби України, відповідача-2 Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування висновку та зобов`язання вчити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 07.12.2023 відносно особи без громадянства ОСОБА_1 , уродженки Азербайджанської Республіки.
Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України №311 від 28.12.2023 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, виданої ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області стосовно особи без громадянства ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (вул. В. Липинського, 7, м. Дніпро, 49000 код ЄДРПОУ 37806243), Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001 код ЄДРПОУ 37508470) внести до Єдиного державного демографічного реєстру відомості (дані) про скасування наказу Держаної міграційної служби України №311 від 28.12.2023 «Про визнання недійсним деяких посвідок на постійне проживання» в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 29.02.2008, виданої ВГІРФО УМВС України в Дніпропетровській області стосовно особи без громадянства ОСОБА_1 , та поновити попередні дані.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001 код ЄДРПОУ 37508470) та Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. В.Липинського, 7, код ЄДРПОУ 37806243) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у розмірі 3330(три тисячі триста тридцять) грн. 80коп., а саме: по 1665 (одна тисяча шістсот шістдесят п`ять) грн. 40 коп. з кожного відповідача.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова