П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/3922/25	

Головуючий І інстанції: Танцюра К.О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Голуб В.А., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 21.04.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
07.02.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до ТУ ДСА України в Одеській області, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо відмови йому у наданні довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням для визначення посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684 грн.; 
- зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області видати довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розраховану на підставі ч.2 ст.130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із застосуванням встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 01.01.2023р. в розмірі 2684 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,25; 
- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо відмови йому у наданні довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням для визначення посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028 грн.; 
- зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області видати довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розраховану на підставі ч.2 ст.130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із застосуванням встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 01.01.2024р. в розмірі 3028 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,25; 
- визнати протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо відмови йому у наданні довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням для визначення посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028 грн.; 
- зобов`язати ТУ ДСА України в Одеській області видати довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розраховану на підставі ч.2 ст.130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із застосуванням встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 01.01.2025р. в розмірі 3028 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,25. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за його заявою 14.01.2025р. ТУ ДСА України в Одеській області видані довідки за вихідними номерами №153/24 - за 2023р., №157/25 - за 2024р. і №155/25 - за 2025р. про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, у відповідності до яких впродовж 2023р., 2024р. та 2025р. суддівська винагорода позивача, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 157650 грн. Однак, як наголосив позивач, такий розмір суддівської винагороди розрахований всупереч ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023р., 2024р., 2025р. було встановлено у розмірі 2684 грн., 3028 грн. та 3028 грн. відповідно. З урахуванням викладеного, посилаючись на норми діючого законодавства, позивач вказав, що надані ТУ ДСА України в Одеській області довідки фактично встановлюють розмір посадового окладу судді, який було обчислено від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, ще станом на 01.01.2020р., незважаючи на те, що прожитковий мінімум для працездатних осіб насправді змінювався у 2021р., 2022р., 2023р., 2024р., що мало би впливати на розрахунок посадового окладу судді і, відповідно, суддівської винагороди, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в яких позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням для визначення посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 01.01.2023р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2684 грн. Зобов`язано відповідача видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розраховану на підставі ч.2 ст.130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із застосуванням встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 01.01.2023р. в розмірі 2684 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,25. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо відмови позивачу у наданні довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням для визначення посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.01.2024р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028 грн. Зобов`язано ТУ ДСА України в Одеській області видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розраховану на підставі ч.2 ст.130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із застосуванням встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 01.01.2024р. в розмірі 3028 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,25. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Одеській області щодо відмови ОСОБА_1 у наданні довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із застосуванням для визначення посадового окладу судді, який працює на відповідній посаді, встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01.01.2025р. прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 3028 грн. Зобов`язано відповідача видати ОСОБА_1 довідку про суддівську винагороду для обчислення і перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розраховану на підставі ч.2 ст.130 Конституції України, ч.3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» із застосуванням встановленого ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб: з 01.01.2025р. в розмірі 3028 грн., з урахуванням регіонального коефіцієнту - 1,25. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ТУ ДСА України в Одеській області 20.05.2025р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТУ ДСА України в Одеській області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
12.06.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.
Позивач - ОСОБА_1 є суддею у відставці, який 16.03.2023р. за рішенням ВРП №214/0/15-23 звільнений з посади судді Малиновського районного суду міста Одеси у зв`язку із поданням заяви про відставку.
14.01.2025р., за заявою ОСОБА_1 , ТУ ДСА України в Одеській області були видані довідки №153/24 - за 2023р., №157/25 - за 2024р. та №155/25 - за 2025р. про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці, відповідно до яких, впродовж 2023р., 2024р. і 2025р. його суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 157650 грн., а саме: посадовий оклад - 78825 грн., доплата за вислугу років (80%) - 63060 грн., доплата за перебування на адміністративній посаді (5%) - 3941,25 грн., доплата за науковий ступінь (15%) -11823,75грн. 
Посадовий оклад (78825,00 грн) був обчислений виходячи з прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн. (2102 х 30 х 1,25 = 78825 грн.).
Вважаючи, що в довідках відповідача від 14.01.2025р. №153/24 - за 2023р., №157/25 - за 2024р. та №155/25 - за 2025р. було неправильно розраховано суму щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, наявності правових підстав для їх задоволення.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, з урахуванням актуальної практики Верховного Суду, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як визначено у ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. 
Згідно зі ст.130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.92 Конституції України, виключно законами України встановлюються, зокрема, Державний бюджет України.
Закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду (п.24 ч.1 ст.2 БК України).
У силу п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, основи соціального захисту, а також форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII.
За правилами ч.ч.1,2 ст.4 Закону №1402-VIII, судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом. Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII).
У відповідності до ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом 2 ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Згідно з ч.4 ст.135 Закону №1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного ч.3 цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021р. прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2021р. - 2270 грн. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено у 2022р. прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022р. у розмірі 2481 грн. У ст.7 Закону України «Про Держаний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2023р. установлено в розмірі 2684 грн. При цьому, ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» передбачено у 2024р. прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2024р. у розмірі 3028 грн. Аналогічно, у ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено у 2025р. прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025р. у розмірі 3028 грн.
У той же час, у Законі України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», у ст.7, разом із встановленням на 01.01.2021р. прожиткових мінімумів, у тому числі для працездатних осіб в розмірі 2270 грн., був також введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становить 2102 грн.
Аналогічні норми були закріплені в законах України про Державний бюджет на 2022р., 2023р., 2024р. та 2025р. 
Таким чином, зазначеними законами України про Державний бюджет для визначення базового розміру посадового окладу судді була передбачена спеціальна розрахункова величина, розмір якої становить 2102 грн.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що однією із гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
Визначені Конституцією України та Законом України №1402-VIII гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їхнього статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
У свою чергу, Конституційний Суд України неодноразово в своїх Рішеннях підкреслював, що конституційний принцип незалежності суддів означає конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (рішення від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 22.05.2008р. №10-рп/2008, від 03.06.2013р. №3-рп/2013, від 04.12.2018р. №11-р/2018).
Як загально відомо, 30.09.2016р. набрали чинності зміни, внесені до Конституції України, згідно з Законом України від 02.06.2016р. №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», яким, зокрема, ст.130 Основного Закону було викладено в новій редакції, текст якої зазначено, і вперше закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій».
Питання визначення розміру суддівської винагороди безпосередньо врегульовано ст.135 Закону №1402-VIII (який, з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в його преамбулі), є законом про судоустрій в розумінні ч.2 ст.130 Конституції України), зокрема, п.1 ч.3 якої визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Отже, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України на 1 січня календарного року.
У розумінні ст.1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000р. за №2017-III, державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або ж їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються, серед іншого, з метою визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України (положення ст.2 Закону №2017-III).
Базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти (ст.6 Закону №2017-III).
Визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень урегульовано Законом України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. №966-XIV.
У силу ст.1 Закону №966-XIV, прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів і мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.
Зазначеною нормою Закону №966-XIV визначено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.
Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ст.4 Закону №966-XIV).
Варто зазначити, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді». Вказаним законом судді не віднесені до окремої соціальної чи демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.
Натомість, як уже зазначалося колегією суддів, у законах України про Державний бюджет на 2021р., 2022р., 2023р., 2024р. та 2025р. був також введений такий вид прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді», розмір якого становив 2102 грн.
Варто зазначити, що зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також в Закон №966-XIV стосовно визначення розміру прожиткового мінімуму не вносилися, тож жодних законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.
Водночас, закони України про Державний бюджет на 2021р., 2022р., 2023р., 2024р. та 2025р. фактично змінили складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена ч.2 ст.130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Судова колегія наголошує, що вищевказані закони не повинні містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.
На такі аспекти при підготовці, прийнятті та введенні в дію закону про Держбюджет звертав увагу Конституційний Суд України у Рішеннях від 09.07.2007р. №6-рп/2007 та від 22.05.2008р. №10-рп/2008.
Законом №1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги повинен братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Зазначена конституційна гарантія незалежності суддів не може зазнавати змін без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, тобто суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII.
Таким чином, заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня відповідного календарного року на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не була передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 грн), на підставі відповідних законів України про Державний бюджет, є протиправною.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.09.2024р. у справі №580/2522/24, від 13.11.2024р. у справі №200/1707/24 та від 20.02.2025р. у справі №420/3716/24.
Отже, колегія суддів констатує, що відповідач, відмовляючи позивачу як судді у відставці в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, діяв необґрунтовано та всупереч вимог ч.2 ст.130 Конституції України і ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вказати на безпідставність посилань апелянта на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в її постанові від 04.04.2025р. у справі №240/9028/24, під час розгляду цієї справи, з огляду на таке.
Так, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зважаючи на наведені приписи процесуального закону, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд (як і Велика Палата Верховного Суду) висловлює правові висновки у справ з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди зобов`язані самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантної та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі.
Встановлюючи обов`язковим врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, ч.5 ст.242 КАС України резюмує застосування норм права саме у подібних правовідносинах.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так, у постанові від 19.05.2020р. (справа №910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Так, у справі №240/9028/24 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025р., у якій відповідач посилався на підтвердження своєї позиції відносно застосування положень ст.135 Закону №1402-VIII, спірні правовідносини стосувались проведення розрахунку при звільненні та виключенні зі штату судді Вищого адміністративного суду України (який ліквідований), зокрема, обрахунку розміру суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення та вихідної допомоги у зв`язку з відставкою судді.
Натомість, у справі, яка розглядається, предмет спору стосується перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді місцевого суду у відставці, зокрема, наявності підстав для здійснення такого перерахунку, у зв`язку зі зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на перше січня 2023р., 2024р. та 2025р.
Отже, відмінність спірних правовідносин та фактичних обставин у справі №240/9028/24 та у справі, що розглядається, виключає можливість застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у її постанові від 24.04.2025р. у зазначеній справі, під час розгляду цього спору, у зв`язку з чим, відповідач, посилаючись правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в зазначеній постанові, без оцінки її релевантної до встановлених обставин цієї справи, помилково вважає власну відмову у перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці правомірною.
Крім того, постановою від 12.09.2025р. №19 Пленум Верховного Суду, керуючись ст.150 Конституції України, ст.ст.7, 50- 52 Закону України «Про Конституційний Суд України», п.5 ч.2 ст.36, п.5 ч.2 ст.46 Закону №1402-VIII, постановив звернутися до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) абз.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», яким встановлено розмір прожиткового мінімуму 2102 грн. для цілей визначення посадового окладу судді.
Так, звертаючись до Конституційного Суду України з конституційним поданням стосовно відповідності Конституції України (конституційності) абз.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», яким встановлено розмір прожиткового мінімуму 2102 грн., для цілей визначення посадового окладу судді Пленум Верховного Суду виходив з того, що наявні підстави стверджувати, що суддівська винагорода (та щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці) відповідно до Конституції і законів України, міжнародних актів є складовими статусу судді; є гарантією здійснення судочинства незалежним, неупередженим, безстороннім і справедливим судом; поширюється на усіх суддів; такі гарантії є однаковими і не залежать від жодних умов (віку, стажу, посади, юрисдикції суду тощо). Тобто матеріальне забезпечення суддів (суддів у відставці) захищено від зменшення або скасування.
Гарантії незалежності суддів (в частині матеріального забезпечення) повинні бути забезпечені не як матеріальне забезпечення людини, а як особи, що займає посаду судді і здійснює судочинство та є представником судової влади, і при цьому має гарантію такого забезпечення незалежно від впливу як інших складових державної влади, так і інших представників судової влади (голови суду, інших суддів, органів, що відповідають за формування судової влади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо).
Приймаючи Закон України «Про Державний бюджет на 2025 рік» в частині, що визначає прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, у розмірі 2102 грн., законодавець фактично встановив інший (менший) розмір винагороди судді, тим самим звузив гарантії незалежності суддів, що суперечить приписам ч.1 ст.126 Конституції України.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі відповідача.
Більш того, аналогічний висновок з цього питання нещодавно було висловлено Об`єднаною палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав КАС ВС Верховним Судом було у справі №200/2309/25 (постанова від 17.02.2026р.), в якій Верховний Суд, аналізуючи протилежну свою практику у подібній категорії справ та відступаючи від відповідних висновків (в т.ч. і від постанови ВП ВС від 24.04.2025р. у справі №240/9028/24), наголосив, що у зв`язку зі збільшенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом про Державний бюджет України на відповідний рік станом на 1 січня, а також зумовленим цим зростанням розміру суддівської винагороди, розрахунок якої здійснюється на основі прожиткового мінімуму, у суддів у відставці виникає право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання. 
При цьому, для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, підлягає застосуванню прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі, встановленому законом про Державний бюджет України на відповідний рік та, відповідно, у разі його збільшення порівняно з попереднім роком з 01 січня наявні правові підстави для здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін у справі, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови виготовлено: 17.03.2026р.

Головуючий у справі
суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов 

Судді: В.А. Голуб

В.О. Скрипченко