ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	Львів	Справа № 500/7051/24 пров. № А/857/9326/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Носа С.П. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року (суддя – Чепенюк О.В., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Тернопіль, дата складання повного рішення – 07.02.2025), 
в адміністративній справі №500/7051/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, 
про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі – відповідач-2), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач-3), у якому просив: 1) скасувати рішення відповідача-2, оформленого листом №92486/01-16 від 28.06.2024, в частині відмови позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995 на посаді водія Теребовлянського підприємства «Райміжколгоспенерго», Теребовлянського міжгосподарського підприємства по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго», визнавши в цій частині неправомірними дії відповідача-2; 2) скасувати рішення відповідача-3 №192550009192 від 16.07.2024 в частині відмови позивачу у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995 на посаді водія Теребовлянського підприємства «Райміжколгоспенерго», Теребовлянського міжгосподарського підприємства по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго», визнавши в цій частині неправомірними дії відповідача-3; 3) зобов`язати відповідачів зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995 на посаді водія Теребовлянського підприємства «Райміжколгоспенерго», Теребовлянського міжгосподарського підприємства по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго». 
Відповідачі позовних вимог не визнали, в суді першої інстанції подали кожен окремий відзив на позовну заяву. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 28.06.2024 №192550009192 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.07.2024 №192550009192, якими ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995 на посаді водія Теребовлянського підприємства «Райміжколгоспенерго», Теребовлянського міжгосподарського підприємства по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн 96 коп.). Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн 96 коп.). 
З рішенням суду першої інстанції від 07.02.2025 в частині задоволених вимог не погодився відповідач-3 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт (відповідач-3) покликається на те, що за результатами розгляду документів доданих позивачем до заяви про призначення пенсії за віком, не зараховано до страхового стажу період роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995, оскільки відсутня довідка про перейменування підприємства. У зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, відсутні законні підстави для призначення пенсії позивачу. Вважає апелянт, що суд першої інстанції помилково визнав протиправними та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 28.06.2024 №192550009192 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 16.07.2024 №192550009192, якими ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком. Також зазначає апелянт, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що органи Пенсійного фонду України з 01.04.2021 застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій. Тому, відповідач-3 був уповноважений лише на розгляд конкретної заяви позивача та не наділений повноваженнями щодо виконання рішення суду, оскільки позивач проживає та обслуговується Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області. Вважає апелянт, що саме відповідач-1 є належним відповідачем у цьому спорі, тому суд першої інстанції безпідставно поклав зобов`язання на відповідача-3. 
За результатами апеляційного розгляду відповідач-3 просить скасувати рішення суду від 07.02.2025 по справі №500/7051/24 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову. 
Позивач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу відповідача-3 необхідно задоволити частково. 
Суд встановив такі фактичні обставини справи. 
20.06.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком, надавши документи згідно з переліком, вказаним у розписці-повідомленні (а.с.77-80). 
Згідно принципу екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, рішенням якого від 28.06.2024 №192550009192 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком. Підставою для відмови зазначено відсутність необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 6, 35-зв.). 
У цьому рішенні від 28.06.2024, зокрема вказано, що страховий стаж заявника складає 16 років 06 місяців. За доданими документами до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано період робот з 26.05.1986 по 27.03.1995, оскільки відсутня довідка про перейменування. 
09.07.2024 позивач повторно звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком, надавши документи згідно з переліком, вказаним у розписці-повідомленні (а.с.38, 39зв., 73-76). 
Згідно принципу екстериторіальності вказана заява та додані до неї документи розглядалися ГУ ПФУ в Запорізькій області, яким прийнято Рішення від 16.07.2024 №192550009192 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (а.с.7 зв., 35). 
У цьому рішенні від 16.07.2024 зокрема зазначено, що до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995 згідно з даними трудової книжки серії НОМЕР_1 від 23.07.1982, оскільки запис про звільнення завірений печаткою підприємства, яке не відповідає назві підприємства при працевлаштуванні. Надані відомості з ЄДРПОУ не підтверджують перейменування підприємства з Теребовлянського підприємства «Райміжколгоспенерго» в Теребовлянського міжгосподарського підприємства по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго». 
Позивач, не погодившись з вищенаведеними рішеннями відповідача-2 та відповідача-3 звернувся до суду з даним позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Судом вірно зазначено, що правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі - Закон №1788-XII) та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон №1058-ІV).
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону №1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом (частина третя статті 24 Закону №1058-ІV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), зокрема, у статті 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується, серед іншого, також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктами 1, 2 Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. 
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи (за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати стаж роботи на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що для підтвердження страхового стажу позивач надав трудову книжку серії НОМЕР_1 , дата заповнення 23.07.1982, яка містить такі записи щодо спірного періоду в Теребовлянському підприємстві «Райміжколгоспенерго», Теребовлянському міжгосподарському підприємстві по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго»: - запис №8, 26.05.1986, прийнятий на посаду водія, підстава: наказ №43 від 26.05.1986; - запис №9, 01.09.1988, переведений на посаду водія легкового автомобіля, підстава: наказ №179 від 01.09.1988; - запис №10, 27.09.1995, звільнений за власним бажанням, підстава: наказ №6 від 27.03.1996.
Запис про звільнення засвідчений підписом уповноваженої особи та скріплений печаткою підприємства (а.с.8 зв.).
Як зазначалося вище, згідно з оскаржуваними рішеннями період роботи позивача в Теребовлянському підприємстві «Райміжколгоспенерго» не зарахований через відсутність довідки про перейменування, а також через недоліки в записах трудової книжки (запис про звільнення завірений печаткою підприємства, яке не відповідає назві підприємства при працевлаштуванні).
З цього приводу судом першої інстанції вірно враховано, що згідно наданої копії трудової книжки позивача, найменування підприємства на відтиску печатки скріпленому підписом директора після запису №10 про звільнення, є нечітким та нечитабельним.
При цьому, власник трудової книжки (працівник) не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки роботодавцем. 
Порядок ведення трудових книжок на момент внесення записів до трудової книжки позивача був визначений Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, від 20.06.1974 №162, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР (далі - Інструкція №162).
Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Положення цієї Інструкції № 162 не передбачали завірення печаткою запису про звільнення. Така вимога передбачена пунктом 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України (далі - Інструкція № 58).
Крім того, пунктом 8.1. Інструкції № 162 було встановлено, що контроль за дотриманням порядку ведення трудових книжок здійснюється в порядку, передбаченому постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 06.09.1973 № 656 "Про трудові книжки робітників і службовців" (далі - Постанова № 656).
Відповідно до пункту 18 Порядку № 656 відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» установлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Отже, суд дійшов вірного висновку, що обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган. Недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17.
Крім цього, судом вірно враховано правовий висновок Верховного Суду зроблений у постанові від 06.03.2018 у справі №754/14989/15-а про те, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Таким чином, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх вимог при заповненні трудової книжки. Відповідачі не врахували, що не усі недоліки у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах.
Враховуючи вищенаведене, недоліки у трудовій книжці відтиску печатки організації у записі про звільнення, що дає достатньо інформації про місце роботи особи, не може бути підставою для неврахування відповідних періодів трудової діяльності при обчисленні стажу роботи (до впровадження персоніфікованого обліку), оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, що не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист. 
Судом першої інстанції також вірно взято до уваги те, що у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 не зазначено про перейменування підприємства, де позивач працював водієм у період з 26.05.1986 по 27.09.1995. Проте вищенаведені обставини не є правовою підставою для не зарахування до страхового стажу позивача цього періоду роботи, оскільки відповідні записи мав би внести роботодавець і позивач не може нести відповідальність через позбавлення права на зарахування відповідного страхового стажу для призначення пенсії. 
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність довідки про перейменування підприємства, то колегія суддів зазначає, що у разі необхідності витребування додаткових доказів про перейменування підприємства, то пенсійний орган мав би надати позивачу час для надання таких додаткових документів, а також не позбавлений права самостійно такі витребувати. 
Пунктом 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1, зі мінами) при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, серед іншого повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Також відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей.
Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено та взято до уваги те, що позивач надав усі відомості, які зміг зібрати стосовно підприємств, де працював, а саме: копію листа Головного управління статистики у Тернопільській області від 01.07.2024 з відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організації України щодо Теребовлянського міжгосподарського підприємства по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго» (а.с.9 зв.,34 зв.) та копію листа комунальної архівної установи «Трудовий архів» Микулинецької селищної ради № 01-04/120 від 26.11.2024, згідно з яким документи з особового складу по Теребовлянському підприємству «Райміжколгоспенерго», «Агропроменерго» на зберігання у комунальну архівну установу «Трудовий архів» не надходили (а.с.10).
При цьому записи трудової книжки містять достатньо відомостей про спірний період, а недоліки введення трудової книжки в частині відсутності запису про перейменування підприємства, не можуть бути достатньою підставою для незарахування страхового стажу позивачу.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що записи трудової книжки позивача є достовірними та достатніми для зарахування до його страхового стажу періоду роботи з 26.05.1986 по 27.09.1995 в Теребовлянському підприємстві “Райміжколгоспенерго”, Теребовлянському міжгосподарському підприємстві по енергетиці та електрифікації «Агропроменерго».
Отже відповідачі, приймаючи оскаржені Рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу на пільгових умовах, діяли всупереч вимог вказаних вище норм законів, а тому такі рішення від 28.06.2024 та від 16.07.2024 є протиправним та підлягає скасуванню. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач-3 був уповноважений лише на розгляд конкретної заяви позивача та не наділений повноваженнями щодо виконання рішення суду, а належним відповідачем є Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, з змінами і доповненнями, належними відповідачами у спірних правовідносинах є ГУ ПФУ в Дніпропетровській області та ГУ ПФУ в Запорізькій області, структурні підрозділи яких визначені за принципом екстериторіальності, розглядали заяви позивача про призначення пенсії та прийняли рішення про відмову у призначенні пенсії.
При цьому, ГУ ПФУ в Тернопільській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції не спростовано доводами апеляційної скарги. 
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини, дійшов вірного висновку про необхідність зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 26.05.1986 по 27.03.1995. 
Водночас, суд апеляційної інстанції зауважує, що зарахування певних періодів роботи до страхового стажу здійснюється органами ПФ за результатами розгляду заяви особи про призначення/перерахунок пенсії. 
Нормами як Закону №1058-IV, так і Порядку № 22-1 передбачена обов`язковість прийняття територіальним органом Пенсійного фонду рішення за результатом розгляду заяви особи про призначення пенсії, яке видається або направляється особі. 
За таких обставин з урахуванням повноважень Пенсійного органу на прийняття рішення про призначення пенсії та визначення підстав, за яких вирішується питання про призначення пенсії або приймається рішення про відмову в такому призначенні, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача-3 повторно розглянути заяву позивача від 09.07.2024. 
Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 07.02.2025 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити певні дії - підлягає зміні, з наведених вище мотивів, а у решта частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним встановленням обставин, що не спростовано доводами апеляційної скарги, а тому підлягає залишенню без змін. 
Колегія суддів також враховує, що позивачем не оскаржено в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решта позову, а також не оскаржене в апеляційному порядку відповідачем-1 та відповідачем-2 рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, які стосуються цих відповідачів. 
Тому, апеляційним судом розглядається справа в межах заявлених апеляційних вимог, відповідно до статті 308 КАС України. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області – задоволити частково. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року в адміністративній справі №500/7051/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії – змінити, а саме, абзац третій резолютивної частини цього рішення суду доповнити таким формулюванням: «та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09 липня 2024 року про призначення пенсії за віком». 
У решта частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2025 року в адміністративній справі №500/7051/24 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	С. П. Нос