Єдиний унікальний номер: 379/2290/25 
Провадження № 2/379/193/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року	м.Тараща	

Таращанський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді - Невгада О.В.,
за участю:
секретаря судового засідання - Бакал О.А.,
відповідача - ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
У С Т А Н О В И В:
10.12.2025 позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, мотивуючи тим, що 21.09.2011 між ним та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено шлюб. Сімейне життя з відповідачкою не склалося і рішенням Таращанського районного суду Київської області від 28.02.2025 (справа №379/159/25) шлюб було розірвано. Від цього шлюбу вони з відповідачкою мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ОСОБА_2 і перебуває на його утриманні. Відповідачка ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання сина не надає, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду з вимогою по стягнення аліментів. Відповідачка перебуває в працездатному віці, не має на утриманні інших осіб, не страждає на хронічні захворювання, не має непрацездатних батьків, яких зобов`язана утримувати, Отже відповідно до законодавства вона зобов`язана брати участь в матеріальному забезпеченні своєї дитини. Позивач просить стягувати з відповідачки аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.
15 грудня 2025 року суд постановив ухвалу, якою прийняв указаний позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 26 січня 2026 року.
У судове засідання позивач і його представник не з`явились. На електронну пошту суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача.
Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні 26 січня 2026 року заявила клопотання про зупинення провадження у справі через те, що вона в січні 2026 звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання сина з нею, а тому, на її думку, провадження в цій справі слід зупинити до ухвалення рішення у іншій цивільній справі за її позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання їх сина з нею. 
В судовому засідання у зв`язку з перебоями в роботі підсистеми «Електронний суд» було оголошено перерву до 23.02.2026
У судове засідання 23.02.2026 позивач і його представник вдруге не з`явились. На електронну пошту суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача.
Ухвалою суду від 23.02.2026, занесеною до протоколу судового засідання, в задоволенні заяви про зупинення провадження у справі було відмовлено, оскільки це суперечить інтересам дитини сторін та створить довготривалу загрозу забезпеченню умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідачка ОСОБА_1 судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, повідомила суду, що забезпечувати дитину вона не відмовляється, погоджується на стягнення з неї аліментів на утримання сина в мінімальному розмірі, визначеному законодавством. Також повідомила, що в даний час позивач перебуває на військовій службі, а дитина проживає з бабою.
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідачку, приходить до висновку про наявність підстав для повного задоволення позовних вимог. 
Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин.
21.09.2011 між ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено шлюб. Сімейне життя з відповідачкою не склалося і рішенням Таращанського районного суду Київської області від 28.02.2025 (справа №379/159/25) шлюб було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , повторно видане Таращанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), 24 грудня 2024 року), який проживає разом з ОСОБА_2 і перебуває на його утриманні, що підтверджується Актом №453 від 08.12.2025 про обстеження житлового приміщення і проживання громадян.
Відповідачка ОСОБА_1 перебуває в працездатному віці, не надала суду доказів утримання інших осіб, отже відповідно до законодавства вона зобов`язана брати участь в матеріальному забезпеченні своєї дитини.
При вирішенні питання про стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання сина, суд керується наступним.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.
Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.
Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., передбачено, що батьки або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Це положення відображене і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.
Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно з вимогами частин 1, 2 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.  
Відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Аналогічна норма міститься в п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, якою передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.
Оскільки дана справа розглядається за правилами позовного провадження, суд вважає можливим врахувати розмір аліментів, визначений ч. 3 ст. 183 СК України на одну дитину в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Статтею 141 СК України визначено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини не залежно від того, чи перебувають вони у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Суд враховує, що відповідачка має працездатний вік, відомостей про наявність тяжких захворювань або інших вад здоров`я суду не надано, не має непрацездатних батьків, яких зобов`язана утримувати, а також не повідомлено будь-які інші обставини, що свідчать про неможливість надавати матеріальну допомогу і брати участь в утриманні малолітнього сина. Доказів зворотного суду відповідачкою надано не було
З огляду на наведене та враховуючи позицію відповідачки, яка фактично визнала позов, погодившись на стягнення аліментів в мінімальному розмірі, суд висновує про достатність фактичних і правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини. 
Згідно зі статтею 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, датою подачі позову є 10.12.2025.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання. 
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України та Законом України «Про судовий збір».
Водночас, оскільки позовні вимоги не були визнані відповідачкою до початку розгляду справи по суті, з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1 211,20 грн. (сума розраховується як 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2025 року (3 028 грн. ? 0,4). (п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір")
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 24, 55, 56, 84, 110, 112, 113, 115, 180-183, 188, 197, 273 Сімейного кодексу України, ст.ст 4, 12, 81, 263-266, 354- 355, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10 грудня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. 
Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено та підписано 23 лютого 2026 року.
Суддя           О.В. Невгад