УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 752/11713/24
провадження № 61-4345ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач: Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація - орган опіки та піклування, яка діє в інтересах дитини-сироти ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києва державної адміністрації, Голосіївський районний в місті Києві центр соціальних служб, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, 

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року у складі судді Кордюкової Ж. І. та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року у складі колегії суддів Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація в інтересах дитини-сироти ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києва державної адміністрації, Голосіївський районний в місті Києві центр соціальних служб, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою та виділення в користування жилої кімнати.
Позовні вимоги мотивовано тим, що розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 листопада 2014 року № 741 «Про надання статусу дитини-сироти» малолітньому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини-сироти.
Підставою для видання вказаного розпорядження слугувало те, що матір малолітнього ОСОБА_1 - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батько ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
27 червня 2024 ОСОБА_1 закінчив навчання в КЗПО «Київський професійний коледж цивільного будівництва», де перебував на повному державному утриманні і більше немає права проживати в гуртожитку навчального закладу.
ОСОБА_1 зареєстрований та має право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім нього в квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
Вказана квартира була передана в приватну спільну часткову власність ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 в рівних долях згідно з розпорядженням органу приватизації Київського заводу художнього скла від 02 вересня 1998 року, наказ № 100.
Рідна бабуся ОСОБА_1 - ОСОБА_2 категорично відмовилась проживати разом зі своїм онуком та допускати його до помешкання, яким останній має право користування та володіє 1/6 частиною квартири відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України.
Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд встановити порядок користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , виділивши в користування дитині-сироти ОСОБА_1 жилу кімнату площею 12,2 кв. м.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року позов задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 та виділено в користування ОСОБА_1 жилу кімнату площею 12,2 кв. м.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 , як співвласник 1/6 частини квартири АДРЕСА_2 , має право користування та володіння належним йому майном, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадщину після смерті своєї матері. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які є співвласниками вказаної квартири, порушують права ОСОБА_1 на користування належним йому майном. З огляду на те, що квартира складається з трьох житлових кімнат, одна з яких має площу 12,2 кв. м., ОСОБА_1 має право на виділення йому в користування цієї кімнати, зважаючи на те, що відповідачі не запропонували іншого порядку користування квартирою.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року змінено.

Встановлено порядок користування квартири, виділивши в користування ОСОБА_1 жилу кімнату площею 11,8 кв. м., розташованої в АДРЕСА_1 .

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що частка ОСОБА_1 у праві власності на квартиру є найменшою, а тому виділення йому в користування кімнати площею 12,2 кв. м. призведе до порушення прав інших співвласників, частки яких у праві власності на майно є більшими. З урахуванням кількості співвласників нерухомого майна та розміру частки ОСОБА_1 у праві власності на квартиру, колегія суддів вважала справедливим виділення в користування останньому кімнати в квартирі, площа якої є найменшою, та становить 11,8 кв. м., залишивши місця загального користування в спільному користуванні сторін.

У березні 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, в якій просить оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як підставу касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21, від 12 лютого 2025 року у справі № 725/5612/23.

Також, вказує на порушення норм процесуального права, що виразилось у неналежній оцінці судами доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

На обґрунтування касаційної скарги заявниця зазначає, що виділення в користування позивача, частка якого є найменшою, однієї з трьох кімнат є значним відхиленням від пропорційності частки спільної сумісної власності та фактично позбавляє можливості користуватись значною частиною житлової площі квартири. 

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на момент звернення до суду з даним позовом був дитиною-сиротою.

Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батько - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 в рівних долях згідно з розпорядженням органу приватизації Київського заводу художнього скла від 02 вересня 1998 року, наказ № 100.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_11 та ОСОБА_1 .

Після смерті матері ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 1/3 частину вказаної квартири.

Спадкоємцями 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , є її мати - ОСОБА_2 - 1/2 частина, та її син ОСОБА_1 -1/2 частина.

Державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Кучер І. С. 24 грудня 2022 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину квартири ОСОБА_2 . Свідоцтво про право на спадщину ще на 1/2 частку майна, а саме на 1/6 частину квартири не видавалось.

Згідно копії поверхового плану 2-ого поверху та експлікації внутрішніх площ з квартирою АДРЕСА_2 виконані станом на 1981 рік (поточна технічна інвентаризація - 1995 рік), квартира за адресою: АДРЕСА_1 , складається з трьох ізольованих кімнат житловою площею 37,5 кв. м. (одна кімната площею 11,8 кв. м.; друга кімната площею 13,5 кв. м., третя кімната площею 12,2 кв. м.), кухні площею 8,8 кв. м., коридору площею 7,2 кв. м., вбиральні площею 1,0 кв. м., ванної кімнати площею 2,4 кв. м., тамбуру площею 3,0 кв. м.

Відповідно до належної ОСОБА_1 частки у праві спільної часткової власності на квартиру - 1/6, останній має право на 6,25 кв. м. житлової площі у вказаній квартирі.

Ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування вказаною квартирою, відповідно до якого ОСОБА_1 в користування виділяється кімната площею 12,2 кв. м., суд першої інстанції виходив з того, що сторони не досягли згоди щодо порядку користування квартирою, іншого порядку користування відповідачі не запропонували.

Частково змінюючи рішення суду першої інстанції, Київський апеляційний суд виходив із відповідності розміру частки у праві власності розміру займаної площі у спірній квартирі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема житловим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (стаття 356 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що сторони у цій справі не дійшли згоди щодо порядку користування спірною квартирою.

Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2023 року у справі № 607/22941/21 висловив правову позицію про те, що судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їхніх прав як власників, оскільки суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.

При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Вирішуючи спір щодо встановлення порядку спільного користування квартирою, суд керується тим, що при визначенні такого порядку допускається виділення сторонам у користування частин житлового приміщення, співмірних їхнім ідеальним часткам у праві спільної часткової власності. При цьому можливі незначні відступи від точної відповідності реальних часток ідеальним, зумовлені об`єктивною неможливістю забезпечити їх повну тотожність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їхніх прав як власників.

Установивши, що співвласники не дійшли згоди щодо порядку користування спільним майном, а також урахувавши, що запропонований позивачем порядок користування квартирою не порушує прав відповідачів, а відповідачами не запропоновано іншого порядку користування квартирою, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Такий висновок зумовлений, зокрема, наявністю між сторонами неприязних відносин, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування квартирою відповідно до часток кожного зі співвласників.

Судами встановлено що спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат житловою площею 37,5 кв. м. (одна кімната площею 11,8 кв. м.; друга кімната площею 13,5 кв. м., третя кімната площею 12,2 кв. м.), кухні площею 8,8 кв. м., коридору площею 7,2 кв. м., вбиральні площею 1,0 кв. м., ванної кімнати площею 2,4 кв. м., тамбуру площею 3,0 кв. м.

З огляду на те, що позивач володіє 1/6 частки у праві власності на спірну квартиру, судом апеляційної інстанції зроблено правильний висновок про виділення в користування позивачу кімнати в квартирі, площа якої є найменшою, залишивши місця загального користування в спільному користуванні сторін.

Суд врахував, що частка ОСОБА_1 у праві власності на квартиру є найменшою, а тому виділення йому в користування кімнати площею 12,2 кв. м. призведе до порушення прав інших співвласників, частки яких у праві власності на майно є більшими.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з необхідності допустити відступ від повної відповідності реальних часток ідеальним, оскільки виділення в натурі частин спільного майна, які б точно відповідали часткам співвласників у праві спільної часткової власності, об`єктивно неможливе.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявниками постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника із наданою судами оцінкою доказам, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень встановлено, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 червня 2025 року у справі за позовом Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації - орган опіки та піклування, яка діє в інтересах дитини-сироти ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києва державної адміністрації, Голосіївський районний в місті Києві центр соціальних служб, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про встановлення порядку користування квартирою та виділення в користування жилої кімнати, 

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник