ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
і м е н е м У к р а ї н и

24 березня 2026 року 	м. Полтава	Справа №440/10938/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

1. Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (надалі - ГУПФ України в Полтавській області), у якому просила:
визнати протиправними дії ГУПФ України в Полтавській області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій на день її призначення відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема на підставі неврахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді вихователя дитячого садка період її роботи на посаді вихователя дитячого садка-ясла у період часу з 06.03.1989 по 12.02.2001; 
зобов`язати ГУПФ в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділ XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у відповідності до вимог законодавства. 
Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що пенсійний орган безпідставно відмовив у нарахуванні та виплаті позивачці одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". На переконання позивачки, до спеціального стажу роботи, який дає право на отримання грошової допомоги, мають бути зараховані періоди роботи на посаді вихователя дитячого садка. 

2. Позиція відповідача. 

Відповідач позов не визнав, у наданому до суду відзиві просив у задоволенні позовних вимог відмовити посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність /а.с. 51-53/. Свою позицію мотивував посиланням на відсутність у позивачки спеціального стажу роботи, наявність якого є обов`язковою умовою для призначення спірної грошової допомоги. 

3. Процесуальні дії у справі. 

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 12.08.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, а її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників (у письмовому провадженні). 
За приписами пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат. 

Обставини справи 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджено копією паспорта громадянина України /а.с. 10/.
Позивачці з 19.05.2024 призначена пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /а.с. 89/.
06.09.2024 позивачка звернулась до ГУПФ України в Полтавській області із заявою про призначення/перерахунок пенсії (виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування") /а.с. 94-95/.
За результатами розгляду вказаної заяви ГУПФ України в Полтавській області ухвалено рішення від 13.09.2024 №164050004352, яким відмовлено позивачці в призначенні грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги . 
При цьому відповідач зазначив, що в результаті аналізу наданих документів виявлено, що за період роботи з 19.04.1983 по 24.07.1984 заявниця працювала в колгоспі “Дружба”, з 25.07.1984 по 22.02.1989 - в колгоспі ім. Дзержинського (в 12.08.1992 реорганізовано в КСП “Вільшанське”), з 06.03.1989 по 12.02.2001 в колгоспі ім. Леніна, реорганізоване в ЗАТ “Диканське”, ТОВ “Диканька”. Дані підприємства не відносяться до державної та комунальної форми власності. Вказано, що страховий стаж, що визначає право на виплату грошової допомоги складає 18 років 10 місяців 02 дні /а.с. 96/.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі №440/14565/24 визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України в Полтавській області від 13.09.2024 №164050004352 про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги згідно з пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; зобов`язано ГУПФ України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 06.09.2024 з урахуванням висновків суду /а.с. 107-108/.
Рішенням ГУПФ України в Полтавській області від 02.05.2025 №164050004352 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу на посадах, робота на яких дає право на призначення одноразової грошової допомоги /а.с. 109/.
Так, відповідач визначив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 у справі №440/14565/24 до стажу роботи позивачки, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги, слід зарахувати періоди роботи: на посаді вихователя дитячого садка в колгоспі «Дружба» з 19.04.1983 по 24.07.1984, на посаді вихователя дитячого садка-ясла в колгоспі ім. Дзержинського з 25.07.1984 по 22.02.1989, на посаді вихователя дитячого садка-ясла в колгоспі ім. Леніна з 06.03.1989 по 23.08.1991 - до дня закінчення існування УРСР. Крім того, до страхового стажу зараховано періоди роботи з 01.09.2005 по 31.07.2024 в Диканському дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) №1 "Ромашка" на посаді вихователя. 
Відповідач визначив, що загальний стаж роботи, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги, складає 27 років 2 місяці 14 днів, що є недостатнім для призначення позивачці одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При цьому до стажу, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги, не зараховані періоди роботи позивачки на посаді вихователя дитячого садка та на посаді вихователя дитячого садка-ясла за період з 06.03.1989 по 12.02.2001 без обґрунтування причин. 
Позивачка не погодилась з наведеними доводами пенсійного органу та звернулась до суду. 

Норми права, якими урегульовані спірні відносини 

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Основного Закону України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. 
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. 
За змістом частини першої статті 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV) особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року. 
Згідно з пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. 
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1191 затверджений Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (надалі - Порядок №1191). 
Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: 
переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років"; 
переліком посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років незалежно від віку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 583 "Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення".
Пунктами 5 - 7 Порядку №1191 визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 р. призначається пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію. 
Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", станом на день її призначення. 
Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Оцінка судом обставин справи

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У цій справі спір стосується наявності у позивачки права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Верховний Суд у постанові від 15.06.2022 у справі №200/854/19-а визначив, що норму пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV слід тлумачити таким чином, що для отримання грошової допомоги при виході на пенсію на підставі Закону №1058-IV особа має дотриматись таких вимог: 
– станом день досягнення пенсійного віку працювати в установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"; 
– пенсія має призначатися особі вперше (тобто особи, які отримували пенсію раніше і з будь яких причин перестали отримувати її право на зазначену грошову допомогу втратили); 
– станом на день звернення за призначенням пенсії особа повинна мати страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років, у редакції Закону №1058 станом на час виникнення спірних відносин) на зазначених вище посадах.
За обставин цього спору відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги з огляду на відсутність у неї 35-річного стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Оцінюючи правомірність рішення пенсійного органу від 02.05.2025 №164050004352 та його відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, суд виходить з таких міркувань. 
Відповідач у спірному рішенні обчислив спеціальний стаж роботи ОСОБА_1 , як працівника освіти, та визначив, що такий стаж становить 27 років 02 місяці 14 днів. 
При цьому до стажу роботи, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги, не зараховані періоди роботи позивачки на посаді вихователя дитячого садка та на посаді вихователя дитячого садка-ясла за період з 24.08.1991 по 12.02.2001.
Суд враховує, що у матеріалах пенсійної справи ОСОБА_1 наявна копія трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 /а.с. 61-65/, зі змісту якої суд встановив, що позивачку 06.03.1989 прийнято в колгосп ім. Леніна Диканського району вихователем дитсадка-ясла /а.с. 62/. 
У трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 наявні записи від 29.01.1994 про реорганізацію колгоспу ім. Леніна в ЗАТ "Диканське", від 25.01.2000 про реорганізацію ЗАТ "Диканське" в СТОВ "Україна" /а.с. 62/.
12.02.2001 позивачка звільнена з роботи за ст. 36 п. 1 КЗпП України /а.с. 62/.
Полтавський окружний адміністративний суд у рішенні від 27.01.2025 у справі №440/14565/24 зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік №909), за яким до посад закладів у установ освіти входять посади вихователів дошкільних навчальних закладів всіх типів.
У силу вимог статей 16, 18 Закону Української PCP "Про народну освіту" від 28.06.1974 з метою створення найсприятливіших умов для виховання дітей дошкільного віку і подання необхідної допомоги сім`ї створюються дитячі ясла, дитячі садки, дитячі ясла-садки загального і спеціального призначення та інші дитячі дошкільні заклади. 
Дитячі дошкільні заклади організуються виконавчими комітетами районних, міських, селищних і сільських Рад народних депутатів, а також з їх дозволу державними підприємствами, установами та організаціями, колгоспами, іншими кооперативними та іншими громадськими організаціями. 
Відповідно до статті 10 Конституції УРСР від 20.04.1978 основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. 
Стаття 11 Конституції УРСР визначала, що у виключній власності держави є: земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави. 
Статтею 13 Конституції УРСР було передбачено особисту власність громадян. 
З урахуванням наведеного, суд у рішенні від 27.02.2025 зазначив, що у період роботи позивачки з 19.04.1983 (протягом періоду існування УРСР) в Україні визнавалось дві форми власності: соціалістична та особиста, а зважаючи на те, що в цей період колгоспи відносились до соціалістичної форми власності, а не до особистої, тому вказаний період роботи позивачки прирівнюється до роботи в закладах державної та комунальної власності. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 у справі №466/2943/17.
На цій підставі відповідач у рішенні від 02.05.2025 №164050004352 зазначив, що до стажу роботи позивачки, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги, слід зарахувати періоди роботи: на посаді вихователя дитячого садка в колгоспі «Дружба» з 19.04.1983 по 24.07.1984, на посаді вихователя дитячого садка-ясла в колгоспі ім. Дзержинського з 25.07.1984 по 22.02.1989, на посаді вихователя дитячого садка-ясла в колгоспі ім. Леніна з 06.03.1989 по 23.08.1991 - до дня закінчення існування УРСР.
Період роботи позивачки на посаді вихователя дитячого садка-ясла в колгоспі ім. Леніна після 24.08.1991 (проголошення Незалежності України) відповідач у стаж роботи, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги, не зарахував, без обґрунтування у рішенні від 02.05.2025 №164050004352 підстав його не зарахування. 
Суд враховує, що статтею 25 Закону УРСР від 23.05.1991 №1060-ХІІ "Про освіту" було визначено, що в Українській РСР встановлюється єдина структура системи освіти, що включає: дошкільне виховання; загальну середню освіту; професійну освіту; вищу освіту; післядипломну підготовку (стажування, клінічна ординатура тощо); аспірантуру; докторантуру; підвищення кваліфікації, перепідготовку кадрів; позашкільне навчання і виховання; самоосвіту. 
Відповідно до статті названого Закону дошкільне виховання здійснюється у сім`ї, дошкільних дитячих закладах у взаємодії з сім`єю і має на меті забезпечення фізичного, психічного здоров`я дітей, їх повноцінний розвиток, набуття життєвого досвіду, вироблення умінь, навичок, необхідних для навчання в школі. 
У силу частини першої статті 27 згаданого Закону дошкільними виховними закладами є: дитячі ясла, дитячі садки, дитячі ясла-садки, сімейні, прогулянкові, дошкільні заклади компенсуючого (для дітей, які потребують корекції фізичного і психічного розвитку) та комбінованого типів з короткотривалим, денним, цілодобовим перебуванням дітей, а також дитячі садки інтернатного типу, дитячі будинки, школи-садки та інші.
Суд враховує, що відповідно до Переліку №909 до закладів і установ освіти, і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено посади вихователів дошкільних навчальних закладів всіх типів.
Суд також зазначає, що лише 11.07.2001 Верховною Радою України був прийнятий Закон №2628-III "Про дошкільну освіту", підпунктом 3 пункту 4 розділу Х "Прикінцеві положення" якого було передбачено пункт 30 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" доповнити абзацом такого змісту: "Реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму".
А тому той факт, що позивачка після 24.08.1991 працювала на посаді вихователя дитячого ясла-садка колгоспу ім. Леніна, який з 29.01.1994 реорганізований у ЗАТ "Диканське", а з 25.01.2000 - у СТОВ "Україна", не призводить до відсутності у ОСОБА_1 права на зарахування відповідного стажу роботи, який дає право на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
За наведених обставин, загальний стаж роботи позивачки вихователем у дошкільних навчальних закладах становитиме понад 30 років, що є достатнім для призначення ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Суд також враховує, що на дату виходу на пенсію за віком (19.05.2024) позивачка продовжувала працювати вихователем закладу дошкільної освіти (ясла-садок) "Ромашка" Диканської селищної ради, що підтверджено довідкою від 05.07.2024 №35/ /а.с. 80/.
До призначення пенсії за віком позивачці жоден інший вид пенсії, зокрема пенсія за вислугу років працівнику освіти, не призначався. 
Наведене вище є підставою для висновку про дотримання позивачкою усіх умов, передбачених пунктом 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, для отримання грошової допомоги.
Згідно з частинами першою, другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Суд враховує, що право позивачки на отримання грошової допомоги у спірних відносинах порушене рішенням ГУПФ України в Полтавській області від 02.05.2025 №164050004352 про відмову у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги, а тому таке рішення на підставі частини другої статті 9, пункту 2 частини другої статті 245 КАС України належить визнати протиправним та скасувати.
Обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивачки, суд виходить з таких міркувань.
У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується". 
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
А відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 (справа №826/7380/15) вказала, що верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. 
Отже, невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя. 
За обставин цієї справи суд, зважаючи на досягнення позивачкою віку 60 років, призначення їй з 19.05.2024 пенсії за віком вперше, а також наявність спеціального стажу роботи у закладах дошкільної освіти тривалістю понад 30 років, дійшов висновку про зобов`язання ГУПФ України в Полтавській області призначити та здійснити нарахування й виплату позивачці грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10-ти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, оскільки ОСОБА_1 дотримані всі умови для отримання такої грошової допомоги. 
Обраний у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права ОСОБА_1 відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивачки в правах.
Зважаючи на встановлені у ході судового розгляду фактичні обставини справи та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими урегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 частково з одночасним виходом за межі позовних вимог з метою остаточного відновлення та забезпечення ефективного захисту порушеного права позивачки. 

Розподіл судових витрат 

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн, що зарахований до спеціального фонду Державного бюджету /а.с. 46, 47/.
З огляду на приписи підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. 
Водночас, як визначено частиною третьою цієї статті, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено, що у 2025 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028 гривень. 
Оскільки цей позов подано до суду в електронній формі, позивачка мала сплатити судовий збір у розмірі 968,96 грн (3028,00 грн х 0,4 х 0,8). 
Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Разом з цим, як визначено частиною восьмою цієї статті, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
А відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Оскільки передумовою для виникнення цього спору є протиправне рішення ГУПФ України в Полтавській області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 грошової допомоги та спір носив немайновий характер, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати позивачки зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Своєю чергою, відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. 
Частиною першою статті 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. 
Таким чином, надмірно сплачений за подання позовної заяви у цій справі судовий збір у розмірі 242,24 грн належить повернути позивачці з Державного бюджету України. 
Керуючись статтями 2, 3, 6-10, 72-77, 90, 132, 139, 143, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Полтавський окружний адміністративний суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Вийти за межі позовних вимог. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 02.05.2025 №164050004352. 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 грошової допомоги, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі 10-ти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім гривень дев`яносто шість копійок). 
Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 242,24 грн (двісті сорок дві гривні двадцять чотири копійки).
Позивачка: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ). 
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (унікальний ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України 13967927; вул. Гоголя, 34, м. Полтава, Полтавська область, 36000). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів після складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Олександр КУКОБА