ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 175/1836/21
провадження № 61-12667св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Ступак О. В.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2025 рокуу складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,
Короткий зміст заявлених вимог
1. У травні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просило суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNDVGA00000412 від 26 лютого 2007 року у розмірі 135 452,35 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок загальною площею 201,50 кв. м. та земельну ділянку площею 0,062 га, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 , та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеному будинку.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, яка була предметом апеляційного перегляду
2. Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2025 року провадження в справі закрито з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України.
3. Закриваючи провадження у справі, районний суд мотивував своє рішення відсутністю предмета спору.
4. Відтак, на переконання районного суду, у зв`язку з відступленням 
АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 прав кредитора за кредитним договором №DNDVGA00000412 від 26 лютого 
2007 року, а саме права вимоги щодо погашення заборгованості у розмірі 
1 521 032,33 грн, що еквівалентно 192 327,00 дол. США, стягнутої заочним рішенням Жовтневого районного суду від 08 жовтня 2010 року з 
ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», між позивачем 
і вказаними особами, а також між позивачем і відповідачкою ОСОБА_1 , відсутній предмет спору щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки відповідні права вимоги були передані іншій особі на підставі договору відступлення права вимоги ще у 2016 році та не належать позивачу на момент звернення до суду з цим позовом.
5. Районний суд також зауважив, що згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 29 липня 2024 року № 2T5F8TTRPCJGDI02 щодо відповідачки ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № DNDVGA00000412 від 26 лютого 2007 року відсутня. Дата закриття кредиту - 13 серпня 2018 року.
6. Відтак, на переконання районного суду, АТ КБ «ПриватБанк» не має статусу стягувача, оскільки відступило право вимоги щодо погашення заборгованості у розмірі 1 521 032,33 грн, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-8890/2010, на користь ОСОБА_3 , у зв`язку з чим відсутній предмет спору, на наявність якого посилається позивач у змісті позовної заяви.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
7. Не погодившись із ухвалою районного суду, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило її в апеляційному порядку.
8. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області 
від 06 травня 2025 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір за апеляційний перегляд справи у розмірі 4 542,00 грн.
9. Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження 
у справі та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд мотивував своє рішення помилковістю висновків районного суду щодо відсутності предмета спору у справі.
10. Як зауважила колегія суддів, АТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду, виходило не із заборгованості, стягнутої судовим рішенням у справі 
№ 2-8890/2010, а із нарахованої заборгованості у розмірі 1 384 655,45 дол. США, яка утворилася станом на 30 березня 2021 року, а відтак, на переконання апеляційного суду, предмет спору існує.
11. Водночас, апеляційний суд вказав, що питання, чи наявна заборгованість окремо від заборгованості, встановленої судовим рішенням у справі 
№ 2-8890/2010, чи нарахована остання відповідно до вимог діючого законодавства, та, як наслідок, чи підлягає задоволенню заявлений позов, повинен вирішити суд при ухваленні судового рішення по суті спору.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
12. У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року у вказаній справі.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
15. Підставою касаційного оскарження судових рішень вказує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно скасував ухвалу районного суду про закриття провадження 
у справі, не врахувавши, що у АТ КБ «ПриватБанк» відсутнє право на стягнення заборгованості по тілу кредита, оскільки таке право було передане   ОСОБА_3 . Договоромцесіївід 29лютого 2016 рокувийшов за межі позовних вимог та розглянув вимоги, що не входять предмета позову; не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 08 липня 2018 року в справі № 917/1345/14, від 20 вересня 2021 року в справі № 638/3792/20, від 05 березня 2025 року в справі № 201/16688/16-ц щодо відсутності обов`язку доведення преюдиційних обставин переходу прав кредитора за кредитним договором до ОСОБА_3 ; апеляційним судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 33 Закону України «Про іпотеку», які не підлягали застосуванню, оскільки в АТ КБ «ПриватБанк» відсутнє порушене право.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
16. У листопаді 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» із пропуском строку, встановленого ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2025 року, подало відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 .
17. У відзиві АТ КБ «ПриватБанк» не порушує питання про продовження строку на подачу відзиву, відповідно, останній не враховується судом касаційної інстанції та залишається без розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
18. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права (цесії) 
від 29 лютого 2016 року, відповідно до змісту якого останній прийняв на себе права кредитора по кредитному договору № DNDVGA00000412 від 26 лютого 
2007 року, укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , а саме право вимоги погашення заборгованості у сумі 1 521 032,33 грн, що складає еквівалент 192 327,00 дол. США, стягнутих з ОСОБА_2 заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 
2010 року у цивільній справі №2-8890/2010 за позовом Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, яка включає суму тіла кредиту, процентів, комісій, що підлягають сплаті.
19. Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 29 липня 2024 року №2T5F8TTRPCJGDI02 стосовно ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором за номером №DNDVGA00000412 від 26 лютого 2007 року відсутня. Датою закриття кредиту вказано 13 серпня 2018 року.
20. Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало про порушення ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого позивач нарахував заборгованість, яка станом на 30 березня 2021 року становила 1 384 655,45 дол. США. Водночас АТ КБ «ПриватБанк», скориставшись правом кредитодавця вимагати від боржника повернення всієї суми заборгованості або її частини, визначило розмір заборгованості до стягнення 
у сумі 135 452,35 дол. США.
21. З урахуванням вищезазначеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд 
в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNDVGA00000412 від 26 лютого 2007 року у розмірі 135 452,35 дол. США звернути стягнення на предмет іпотеки - садовий будинок загальною площею 201,50 кв. м. та земельну ділянку площею 0,062 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеному будинку
Позиція Верховного Суду
22. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
23. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
24. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
25. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
26. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
27. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
28. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
29. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
30. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
31. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
32. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
33. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року 
і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
34. У справі, яка є предметом касаційного перегляду, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність предмета спору у даній справі і закрив провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини першої 
статті 255 ЦПК України, оскільки виснував про відсутність у АТ КБ «ПриватБанк» статусу стягувача, у зв`язку із відступленням останнім свого права вимоги погашення заборгованості у розмірі 1 521 032,33 грн, стягнутої рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 2-8890/2010 на користь ОСОБА_3 , отже констатував відсутність предмета спору.
35. Суд апеляційної інстанції скасував вищевказану ухвалу районного суду 
і направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, вказавши про помилковість висновків районного суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України), зазначивши, що звертаючись до суду АТ КБ «ПриватБанк» виходив не із заборгованості, стягнутої судовим рішенням у справі № 2-8890/2010, а із нарахованої станом на 30 березня 2021 року заборгованості у розмірі 
1 384 655, 45 дол. США, зауваживши, що питання щодо наявності або відсутності такої заборгованість окремо від заборгованості, встановленої судовим рішенням у справі № 2-8890/2010, як і питання нарахування такої, а, як наслідок, питання, чи підлягає така стягненню, підлягає вирішенню судом при ухваленні судового рішення, тобто при вирішенні спору по суті.
36. Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду з огляду на таке.
37. Підстави для закриття провадження у цивільній справі визначені змістом статті 255 ЦПК України.
38. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
39. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, своєю чергою, встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
40. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
41. Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому потрібно надавати сутнісного, а не формального значення.
42. Під спором про право слід розуміти розбіжності між суб`єктами правовідносин щодо наявності змісту, обсягу та належності суб`єктних прав та обов`язків.
43. Предметом спору є об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір.
44. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить постановити певне судове рішення.
45. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
46. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
47. З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а, відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
48. Як зауважено Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови 
від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у разі припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань».
49. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20, (провадження 
№ 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. 
50. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема 
у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не 
у припиненні його існування (зникненні).
51. Якщо предмет спору став відсутнім після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають низку передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема: шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
52. З матеріалів справи вбачається, що у травні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
53. Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного договору №DNDVGA00000412 від 26 лютого 2007 рокуОСОБА_2 
26 лютого 2007 року отримала кредит у розмірі 143 840,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 лютого 
2017 року.
54. У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_5 умов кредитного договору, станом на 30 березня 2021 року наявна заборгованість у розмірі 1 384 655,45 дол. США.
55. Разом з тим, оскільки кредитодавець може на власний розсуд вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд: врахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNDVGA00000412 від 26лютого 2007 року, в розмірі 135 452,35 дол. США, що за курсом 27,96 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 березня 
2021 року складає 3 787 247,71 грн (135 452,35 дол. США - заборгованості за кредитом (тілом кредиту)) звернути стягнення на садовий будинок загальною площею 201,50 кв. м., та земельну ділянку площею 0,062 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах та виселити відповідачку ( ОСОБА_1 ) та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою:  АДРЕСА_1 .
56. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем, АТ КБ «ПриватБанк» та фізичною особою, ОСОБА_3 укладено договір про відступлення права (цесії) від 29 лютого 2016 року, згідно з яким останній прийняв на себе права кредитора по кредитному договору №DNDVGA00000412 від 26лютого 2007 року, укладеному між позивачем, АТ КБ «ПриватБанк», та позичальником ОСОБА_2 , а саме - право вимоги погашення заборгованості у розмірі 1 521 032,33 грн, що складає еквівалент 
192 327,00 дол. США.
57. Таким чином за договором про відступлення права (цесії) передавалося право стягнення лише суми заборгованості, що була визначена рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2010 року 
у справі №2-8890/2010 за позовом ПАТ «ПриватБанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , а не всю суму, що виникла (могла виникнути) на підставі кредитного договору.
58. В той же час, звертаючись до суду, АТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування позовних вимог визначало розмір заборгованості станом на 30 березня 
2021 року, тобто за період, що слідував після ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2010 року у справі 
№2-8890/2010, заборгованість за яким була переуступлена 
ОСОБА_3 , що свідчить про наявність між сторонами спору про існування заборгованості за кредитним договором №DNDVGA00000412 
від 26лютого 2007 року.
59. Відтак, встановивши, що на час відкриття провадження у цій справі між сторонами існував спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, нарахованої АТ КБ «ПриватБанк» станом на 30 березня 2021 року, апеляційний суд правильно виходив з помилковості висновків районного суду про можливість закриття провадження з підстав відсутності предмета спору.
60. При цьому колегія суддів звертає увагу, що як зауважено Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
61. Колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги щодо виходу судом апеляційної інстанції за межі доводів апеляційної скарги оскільки, зазначивши, що предметом спору є інша за тіло кредита у розмірі 135 452,35 дол. США заборгованість, останній підкреслив, що ним вирішувалося лише питання щодо наявності чи відсутності спору про право, що не свідчить про встановлення факту наявності самої заборгованості, яка підлягала стягненню.
62. При цьому колегія суддів зауважує, що питання наявності або відсутності заборгованості перед іпотекодержателем є предметом доказування у цій справі. Водночас, ухваливши рішення про закриття провадження, суд першої інстанції фактично справу по суті не вирішував та не надавав оцінки доводам позивача, викладеним у позовній заяві, зокрема доводам відповідача, викладеним у змісті відзива на позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки або щодо відсутності заборгованості, дослідження та оцінки доказів, наявних у матеріалах справи не здійснював.
63. Доводи касаційної скарги в частині неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам апеляційного суду у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
64. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
65. ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
66. У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
67. Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом не допущено порушень норм права внаслідок скасування ухвали районного суду про закриття провадження у справі, зокрема, з підстав передчасності останньої.
68. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
69. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
70. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян
О. В. Ступак