ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2026 року	справа № 380/25610/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, про визнання протиправними дій, бездіяльності та рішень, зобов`язання вчинити дії.
Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду 31.12.2025 звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі – відповідач), в якому, з урахування позовної заяви у редакції від 23.03.2026, просить:
« 3. Визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягають у не наданні відповіддю від 26.12.2025року, Пі-Л -18 /11.3-11/24, підписувач І.Титла, виконавець Герц. Р. запитуваної в пункті 1 інформаційного запиту №1 від 22.12.2025 ОСОБА_1 інформації, та копій документів, а саме інформації : « Підтвердити факт, що у серпні 2023 року, період до 12 серпня 2023 року працівник ОСОБА_2 обіймав посаду начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, або спростувати цей факт, та надати належно завірені документи на підтвердження наданої інформації».
4. Зобов`язати Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України розглянути повторно інформаційний запит №1 від 22.12.2025 ОСОБА_1 .
5. Визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у не наданні відповіддю від 26.12.2025року, Пі- Л -18 /11.3-11/24 , підписувач І. Титла , виконавець Герц. Р. запитуваної в пункті 2 інформаційного запиту №1 від 22.12.2025 ОСОБА_1 інформації, що стосується надання копії цього інформаційного запиту з вхідним номером реєстрації.
6. Визнати протиправними дії, рішення та бездіяльність Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, що полягає у не належному оформленні, неповноті змісту відповіді від 26.12.2025 року Пі- Л -18 /11.3-11/24, та зобов`язати надати відповідь на інформаційний запиту №1 від 22.12.2025 ОСОБА_1 з інформацією щодо вхіднго номеру реєстрації інформаційного запиту №1 від 22.12.2025 ОСОБА_1 у системі документообігу Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
7. Визнати непослідовність начальника Львівського міжрегіонального управління Міністера юстиції України І Титло протиправною бездіяльністю, що полягає у необґрунтовано вибірковому дотриманні Закону та не дотриманні при наданні відповіді від 26.12.2025року, Пі- Л -18 /11.3-11/24, підписував ОСОБА_3 , виконавець Герц. Р. на інформаційний запит №1 від 22.12.2025 ОСОБА_1 , норми закону, передбаченої пунктом 3 статті 22 Закону України « Про доступ до публічної інформації».
8. Відшкодувати відповідачем Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України Лутчин Л.М. завдану протиправним рішеннями, діями та бездіяльністю моральну шкоду у величині 3.000.000,00 (три мільйони) гривен.
9. Відшкодувати відповідачем Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України Лутчин Л.М. усі витрати, пов`язані з оформленням, поданням та розглядом судом цього адміністративного позову. у сумі 3.500 гривень».
Також позивач просила звільнити її від сплати судового збору та здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою судді Кисильової О.Й. від 05.01.2026 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки, вказані в мотивувальній частині ухвали суду, протягом 10-ти днів з дня отримання ухвали /арк.спр.24-25/.
Відповідно до Розпорядження керівника апарату Львівського окружного адміністративного суду від №7/р від 26.01.2026 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №100/15-26 від 22.01.2026 та Положення про автоматизовану систему документообігу суду вирішено провести повторний автоматизований розподіл справи /арк.спр.32-33/.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями таку передано для розгляду судді Кравціву О.Р. /арк.спр.34/.
Ухвалою суду від 02.02.2026 справу прийнято до провадження. Позивачу продовжено процесуальний строк, встановлений ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків позовної заяви, що не перевищує п`ять днів з дня отримання ухвали /арк.спр.38/.
Ухвалою суду від 27.02.2026 позивачу повторно продовжено процесуальний строк, встановлений ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2026 про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків позовної заяви, що не перевищує п`ять днів з дня отримання ухвали /арк.спр.46/.
Ухвалою суду від 30.03.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін. Задоволено клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору /акр.спр.137-138/.
Ухвалою суду від 16.04.2026 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про виправлення описки в ухвалі суду.
Ухвалою суду від 16.04.2026 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 16.04.2026 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про допит свідка.
Ухвалою суду від 16.04.2026 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» не розглянув належно інформаційний запит №1 від 22.12.2025 щодо підтвердження або спростування факту перебування ОСОБА_4 на посаді начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області у серпні 2023 року, період до 12.08.2023. На думку позивача надана відповідь належним чином не оформлена, оскільки не містить інформації щодо вхідного номеру реєстрації інформаційного запиту, не містить інформації про право на оскарження такої. Також позивач вказала, що відповідь не містить інформації щодо статусу розпорядника запитуваної інформації, а запит відповідач не перескерував розпоряднику запитуваної інформації. Вказує, що запитувана інформацію була дуже необхідна позивачу у грудні 2025 року.
Крім цього, позивач зазначає, що відповідачем не лише не надано запитуваної інформації та не надано безпідставно документів, а завдано позивачу страждань, принижено, створено протиправну «ситуацію з подіями, якими викликано відповідні емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність інші негативні переживання, як підстави для переживання, які є триваючими протягом усього часу не перериваються та тривають вдень та вночі».
Щодо обґрунтування суми завданої моральної шкоди позивач вказала, що здійснила розрахунок за період з 26.12.2025 по 31.12.2025 виходячи з 432000 секунд «нервових імпульсів страждань, переживань та всіх негативних емоцій у зв`язку із не отриманням запитуваної інформації та копій документів. Оцінивши кожну одиницю виміру в часі по сто гривень отримано величину 43.2000.000, сорок три мільйони двісті тисяч гривень Виходячи з меж розумності при подачі позову 31 січня 06 року […] заявила лише 2.000.000,00 два мільйони гривень для відшкодування завданої моральної шкоди». Позивач вказала, що порушення її прав триває, тому вона здійснила розрахунок «нервових імпульсів в секунді» за періоди з 31.12.2025 по 30.01.2026, з 31.01.2026 до часу подання нової редакції позовної заяви. Зазначає, що відповідачем в період з 26.12.2025 до час подання нової редакції позовної заяви завдано шкоди на 3000000,00 (три мільйони) грн. Окрім цього, вказала про необхідність відшкодування витрат на «подачу та розгляд позову» у сумі 3500,00 грн.
Відповідач проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві. Вказав, що у листі від 26.12.2025 №ПІ-Л-18/11.3-11/24 позивача повідомлено, що ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах із Львівським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України. Вважає, що відповідь про відсутність трудових відносин є вичерпною інформацією по суті запиту. Зауважив, що інформаційний запит позивача містив недоліки: відсутність ідентифікуючих ознак фізичної особи: у запиті не зазначено повних ініціалів (прізвища, імені, по батькові) особи, щодо якої запитувалася інформація, що унеможливлює однозначну ідентифікацію конкретного працівника в системі кадрового обліку державних органів та призводить до ризику надання недостовірної або помилкової інформації; невизначеність суб`єкта правовідносин: ОСОБА_1 не конкретизувала у структурі якого саме органу (установи) на відповідний момент перебувало «управління забезпечення у Львівській області». З огляду на викладене, з метою належного реагування на звернення заявника та дотримання вимог чинного законодавства, Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України надало інформацію, якою володіло та у межах компетенції. Відповідач також повідомив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.05.2025 №517 «Деякі питання міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції» Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України утворено як юридичну особу публічного права. Водночас у період, зазначений у запиті ОСОБА_1 , а саме: у серпні 2023 року (у тому числі станом до 12.08.2023), Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України ще не було утворене. Зазначене підтверджує, що ОСОБА_2 об`єктивно не міг перебувати у трудових відносинах із вказаним управлінням у відповідний період. Підстав для скерування звернення до іншого органу не було, оскільки у зверненні не зазначено конкретного органу, до компетенції якого належить вирішення порушених у ньому питань. Чинним законодавством не передбачено обов`язку органу державної влади самостійно визначати можливого правонаступника чи інший уповноважений орган за відсутності належних правових підстав. Запит позивача адресований безпосередньо Львівському міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції. Управління юстиції, діючи в межах компетенції, провів перевірку наявності запитуваних відомостей у власному розпорядженні та, встановивши відсутність трудових відносин із особою ОСОБА_5 , надало про це вичерпну відповідь. В інформаційному запиті ОСОБА_1 від 22.12.2025 №1 не вказано конкретну юридичну особу чи орган державної влади, де саме, на її думку, працював ОСОБА_2 . Запит стосувався «начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області» без уточнення конкретного відомства. Згідно з наданою відповіддю в структурі Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України така особа не працювала, а тому, відповідач не зобов`язаний проводити розшукові заходи в інших органах державної влади. Оскільки позивач самостійно визначила відповідача як адресата запиту, а зміст самого запиту не містив достатньо інформації для переадресації іншому суб`єкту, у відповідача не було підстав для направлення запиту іншому суб`єкту.
Щодо недоліків оформлення відповіді відповідач вказав, що закон не визначає загальних правил щодо оформлення відповіді на запити на інформацію та не виокремлює обов`язкові реквізити таких документів. Натомість, містить вимоги лише щодо оформлення відмови в задоволенні запиту на інформацію та відстрочки в задоволенні запиту на інформацію. У відповіді від 26.12.2025 №Пі-Л-18/11.3-11/24 Управлінням юстиції зазначено: «Розглянувши Ваш інформаційний запит від 22.12.2025 №1 повідомляємо наступне». Таким чином, інформація щодо вхідного номеру реєстрації інформаційного запиту не є обов`язковим реквізитом документа, а отже, відповідачем не порушено норм щодо оформлення документів. Також, відповідь Управління юстиції містить посилання на дату та номер реєстрації інформаційного запиту ОСОБА_1 , що є достатнім для ідентифікації такого звернення. Копія самого запиту є документом, створеним ОСОБА_1 , а не відповідачем, тому вона не є «публічною інформацією» в розумінні закону. Щодо відсутності права на оскарження відповідач вказав, що закон не містить вимоги про обов`язкове зазначення порядку оскарження відповіді на інформаційний запит при наданні належної запитуваної інформації в повному обсязі. Зауважив, що позивачу надано відповідь на інформаційний запит відповідно до норм законодавства, а тому, підстав для зазначення інформації про право оскаржити надану відповідь - немає.
Окрім цього, відповідач вказав про відсутність факту порушення суб`єктивного права позивача, оскільки у позовній заяві позивача покликається на допущені, на її суб`єктивну думку, порушення при реєстрації та розгляді заяв Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції. Зокрема, позивач покликається на судові рішення за період 2015– 2025 років та надає оціночні судження щодо діяльності інших органів виконавчої влади. Однак справа, що розглядається стосується надання Львівським міжрегіональним управлінням юстиції України відповіді на інформаційний запит ОСОБА_1 , що прямо не стосується значної частини доводів позовної заяви.
Щодо відшкодування суми моральної шкоди відповідач вказав, що позивачем не доведено факту заподіяння Львівським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України моральної шкоди чи причинного зв`язку між діями відповідача та завданою на думку позивача шкодою. Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження міркувань, викладених у позові, не доведено, що отримані моральні страждання та розчарування виникли у неї саме внаслідок дій відповідача. Окрім цього, поданий ОСОБА_1 розрахунок моральної шкоди ґрунтується лише на припущеннях позивача, містить виключно оціночні судження та не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Небажання позивача прийняти зміст відповіді не свідчить про протиправність дій Управління юстиції. Суб`єктивне незадоволення формою відповіді не може бути підставою для стягнення бюджетних коштів як «компенсації страждань».
Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, – через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).
Суд на підставі позовної заяви, відзиву, а також долучених письмових доказів,-
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернулася з інформаційним запитом №1 від 22.12.2025 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просила надати інформацію: « 1. Підтвердити факт, що у серпні 2023 р, період до 12 серпня 2023 року працівник ОСОБА_2 обіймав посаду начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, або спростувати цей факт , та надати належно завірені документи на підтвердження наданої інформації. 2. Прошу до відповіді долучити копію даного і/з з вх № реєстрації та надати на руки».
Відповідач надав відповідь від 26.12.2025 №ПІ-Л-18/11.3-11/24, згідно з якою відповідач вказав, що оскільки ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах із Львівським міжрегіональним управління Міністерства юстиції України, підтвердження факту обіймання ним посади начальника управління забезпечення примусового виконання у Львівській області не є можливим.
Позивач на відповіді від 26.12.2025 №ПІ-Л-18/11.3-11/24 вказала, що «відповідь не по суті, отримала 26.12.2025 р буду вимушена звертатися до суду» та проставила особистий підпис.
Вважаючи, що відповідач протиправно не надав запитуваної інформації та документів, а надана відповідь оформлена із порушенням вимог законодавства, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу суд керується таким.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Предметом розгляду у справі є оцінка дій відповідача щодо дотримання ним вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» під час розгляду інформаційного запиту позивача №1 від 22.12.2025.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України передбачено, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Згідно з статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Відповідно до частин 1, 2 статті 7 Закону України «Про інформацію» право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.
Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.
Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначено Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VI (далі – Закон №2939-VІ).
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VІ публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з пунктами 1, 6 статті 3 Закону №2939-VІ право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 4 Закону №2939-VІ доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом.
Згідно з статтею 5 Закону №2939-VІ визначено, що доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації – фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації – суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 13 Закону №2939-VІ встановлено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень – органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
Статтею 14 Закону №2939-VІ передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно з частинами 1, 2 статті 19 Закону №2939-VІ запит на інформацію – це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Частиною 5 статті 19 Закону №2939-VІ встановлено, що запит на інформацію має містити:
1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є;
2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо;
3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Відповідно до частин 1, 2 статті 20 Закону №2939-VІ розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Частинами 1, 2 статті 21 Закону №2939-VІ передбачено, що інформація на запит надається безкоштовно.
У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону №2939-VІ розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Статтею 23 Закону №2939-VІ передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: відмову в задоволенні запиту на інформацію; відстрочку задоволення запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача (частина 2 статті 23 Закону №2939-VІ).
Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (частина 3 статті 23 Закону №2939-VІ).
Згідно з вимогами частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд із доказів у справі встановив, що ОСОБА_1 звернулася із інформаційним запитом №1 від 22.12.2025 до Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просила надати інформацію: « 1. Підтвердити факт, що у серпні 2023 р, період до 12 серпня 2023 року працівник ОСОБА_2 обіймав посаду начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області, або спростувати цей факт, та надати належно завірені документи на підтвердження наданої інформації. 2. Прошу до відповіді долучити копію даного і/з з вх № реєстрації та надати на руки».
Відповідач надав відповідь від 26.12.2025 №ПІ-Л-18/11.3-11/24, згідно з якою відповідач вказав, що оскільки ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах із Львівським міжрегіональним управління Міністерства юстиції України, підтвердження факту обіймання ним посади начальника управління забезпечення примусового виконання у Львівській області не є можливим.
Відповідь на запит позивач отримала 26.12.2025, згідно з наданою відповідачем копією відповіді позивач зазначила «відповідь не по суті, отримала 26.12.2025 р буду вимушена звертатися до суду».
Щодо доводів позивача про надання відповіді не по суті та не направлення інформаційного запиту до розпорядника інформації, суд зазначає таке.
Так, в інформаційному запит позивач просила підтвердити або спростувати факт перебування у серпні 2023 року (до 12.08.2023) працівника ОСОБА_4 на посаді «начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області».
Відповідач повідомив, що оскільки такий працівник не перебував у трудових відносинах із ним, відповідач не має можливості підтвердити обіймання таким працівником посади «начальника управління забезпечення примусового виконання у Львівській області».
Як вказує відповідач в інформаційному запиті від 22.12.2025 №1 не вказано конкретну юридичну особу чи орган державної влади, де саме, на думку позивача, працював ОСОБА_2 . Запит стосувався «начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області» без уточнення конкретного відомства.
Суд дослідив зміст запиту на встановив, що запит стосувався факту перебування працівника ОСОБА_4 на посаді «начальника управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області» у серпні 2023 року. Адресований такий запит – Львівському міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції України. Зміст відповіді на запит свідчить, що працівник ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з суб`єктом владних повноважень, якому був адресований запит.
З позиції суду, та обставина, що надана відповідачем відповідь не задовольнили очікування позивача ще не свідчить про протиправність такої відповіді.
Водночас враховуючи зміст інформаційного запиту та відповіді на нього суд висновує, що запит позивача сформований таким чином, що не дає можливості відповідачу надати запитувану інформацію саме у тому вигляді, в якому просить її надати позивач.
При цьому, норми Закону №2939-VI регулюють відносини щодо доступу до інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати певну інформацію. Розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку вправі надавати, з огляду на свій правовий статус, та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє.
Тобто, розпорядник може надати ту інформацію, яка була ним створена в процесі здійснення своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства, вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.
Викладене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25.09.2019 у справі №9901/925/18.
Як встановлено під час розгляду справи відповідач повідомив про відсутність можливості надати позивачу інформацію щодо підтвердження факту обіймання ОСОБА_5 посади начальника управління забезпечення примусового виконання у Львівській області, оскільки він не перебував у трудових відносинах із відповідачем.
Відповідно до частини 3 статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Однак за обставин цієї справи ОСОБА_2 , про якого запитувала інформацію позивач, не перебуває у трудових відносинах із Львівським міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції України, а отже, у межах своєї діяльності відповідачу не могло бути відомо про того, хто володіє інформацією, про яку запитувала позивач.
З огляду на викладене суд висновує, що інформація та відповідь, які відповідач надав за наслідками розгляду інформаційного запиту позивача, свідчать про належне виконання ним своїх обов`язків як розпорядника публічної інформації.
Щодо доводів позивача про недоліки оформлення відповіді на запит в частині не зазначення вхідного номера реєстрації її запиту, не зазначення права на оскарження та не надання копії запиту позивача, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 4 частини 4 статті 22 Закону №2939-VI у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено порядок оскарження відмови.
Під час розгляду справи суд встановив, що у відповіді на запит відповідача повідомив позивача про відсутність трудових відносин із вказаним позивачем працівником та про відсутність можливості надати запитувану інформацію. Тобто відповідач не відмовляв позивачу у наданні інформації та надав інформацію, якою володів, а тому, правомірно не вказав порядок оскарження.
Водночас статтею 23 Закону №2939-VI визначене право запитувача на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації.
Як свідчить надана відповідачем копія відповіді позивач зазначила про намір оскарження відповіді ще в день її отримання 26.12.2025.
При цьому, правом на оскарження відповіді у судовому порядку позивач скористалася, про що свідчить подання позову у цій справі.
Суд зауважує, що незгода особи із наданою відповіддю на звернення загального змісту, яке не має відношення до прав і свобод особи у конкретизованих правовідносинах (або з якого неможливо встановити таке відношення), не є підставою для визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки такі вимоги не направлені на захист індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до «Типової Інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну», що затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 №55 «Деякі питання документування управлінської діяльності» (далі – Типова Інструкція) - особливості організації діловодства з документами, що містять інформацію з обмеженим доступом, діловодства за зверненнями громадян, запитами на публічну інформацію визначаються окремими нормативно-правовими актами, при цьому вимоги цієї Інструкції поширюються на зазначені види діловодства в частині загальних принципів роботи з документами та в тій частині, яка прямо не визначена окремими нормативно-правовими актами.
Суд зауважує, що Закон №2939-VI не визначає загальних правил щодо оформлення відповіді на запити на інформацію та не виокремлює обов`язкові реквізити таких документів. Водночас містить вимоги лише щодо оформлення відмови в задоволенні запиту на інформацію та відстрочки в задоволенні запиту на інформацію.
Згідно з пунктом 34 розділу ІІ Типової Інструкції - посилання у тексті документа на документ, на який дається відповідь або на виконання якого підготовлено цей документ, наводиться у такій послідовності: назва виду документа, найменування установи - автора документа, дата та реєстраційний індекс, короткий зміст документа.
Отже, інформація щодо вхідного номеру реєстрації інформаційного запиту не є обов`язковим реквізитом документа, а отже, відповідачем не порушено норм щодо оформлення документів.
Крім цього, слід зауважити, що порушення формальних вимог щодо оформлення відповіді суб`єкта владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
При цьому, під час розгляду справи суд встановив, що копію інформаційного запиту від 22.12.2025 №1 із вхідним номером реєстрації ОСОБА_1 надано особисто в приміщенні Львівського міжрегіонального управлінням Міністерства юстиції України під час отримання листа Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 26.12.2025 №ПІ-Л-18/11.3-11/24, що сторонами не заперечується.
З огляду на викладені норми права та встановлені обставини справи суд висновує, що відповідач під час розгляду запиту позивача діяв в межах та у спосіб визначений чинним законодавством. Тому, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій, рішення та бездіяльності Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України під час розгляду запиту позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача завданої моральної шкоди в сумі 3000000,00 грн, суд зазначає таке.
Як зазначено у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Так, у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України).
Відповідно до частин 1 статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Верховний суд у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51 мотивувальної частини).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53 мотивувальної частини).
Суд зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
У справі, що розглядається позивач покликається на те, що через дії, бездіяльність, рішенням відповідача зазнала страждань, приниження, створення протиправної ситуації «з подіями, якими викликано відповідні емоції люди, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність інші негативні переживання, як підстави для переживання, які є триваючими протягом усього часу не перериваються та тривають вдень та вночі».
Суму завданої моральної шкоди позивачем розрахована виходячи з «нервових імпульсів страждань, переживань та всіх негативних емоцій у зв`язку із не отриманням запитуваної та копії документів» за періоди з 26.12.2025 по 31.12.2025, з 31.12.2025 по 30.01.2026, з 31.01.2026 та з врахуванням «меж розумності» склала 3000000,00 грн.
Суд звертає увагу, що обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди є встановлення протиправності у таких діях суб`єкта владних повноважень.
Однак під час розгляду справи суд не встановив факту порушення прав позивача діями, бездіяльністю та рішенням відповідача, що відповідно свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Згідно з статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та законність і обгрунтованість дій та рішень відповідача. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.
За правилами статті 139 КАС України стягнення судових витрат на користь позивача, якому у задоволенні позову відмовлено повністю не передбачено.
При цьому, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання цього позову, відповідно до статті 139 КАС України, такий між сторонами розподіляти не слід.
Керуючись статтями 2, 8-10, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 293, 295 КАС України, суд
в и р і ш и в :
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судовий збір зі сторін не стягувати.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (79000, пл. Шашкевича, 1, м. Львів; ЄДРПОУ 45813957).

  Суддя	  Кравців Олег Романович