ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року  Справа № 906/692/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Романюк Ю.Г. ,  суддя Саврій В.А. 

секретар судового засідання Порєчна Т.Г.

за участю представників сторін:
позивача: Гарбара К.Г., адвоката, ордер серія АМ№1191389 від 09.03.26 
відповідача : не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІ СЕРВІС" на рішення Господарського суду Житомирської області, ухваленого 08.12.25р. суддею Прядко О.В. о 11:33 у м.Житомирі, повний текст складено 08.12.25р. у справі № 906/692/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігран-Сервіс" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІ СЕРВІС"
про стягнення 5 441 111,69 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮНІГРАН-СЕРВІС" звернулось до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІ СЕРВІС" про стягнення 5441111,69 грн, з яких 4881215,39 грн основного боргу, 87776,38 грн 3% річних та 472119,92 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощеній формі шляхом передачі товару на підставі видаткових накладних. Відповідач, отримавши поставлений позивачем товар, не здійснив оплату його вартості у повному обсязі у строк, визначений ч.1 ст.692 ЦК України (т.1, а.с.1-3).
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.12.2025 у справі №906/692/25 позов задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігран-Сервіс" 4881215,39 грн основного боргу, 87733,22 грн 3% річних, 472119,92 грн інфляційних втрат та 65293,30 грн судового збору.
У задоволенні решти позову відмовлено.
Не погодившись із винесеним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.2025 у справі №906/692/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігран-Сервіс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юні Сервіс" про стягнення 5 441 111,69 грн - відмовити в повному обсязі.
Вважає оскаржене рішення необґрунтованим, винесеним без повного з`ясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням до спірних відносин норм матеріального права, а також із порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.
Так, з посиланням на ст.ст. 11, 202, 205, 207, 525, 526, 599, 612, 626, 638, 639, 640, 655, 692, 712 України, постанову ВС від 06.04.2021 у справі №922/2056/20 зазначає, що договір поставки продукції у спрощений спосіб з позивачем не укладався, а видаткові накладні з боку ТОВ «Юні Сервіс» не підписувалися.
Звертає увагу, що відповідач, посилаючись на те, що надані позивачем докази мають ознаки підроблення підпису, у тому числі колишнього директора ТОВ «Юні Сервіс» ОСОБА_1 , просив суд першої інстанції призначити експертизу у справі №906/692/25, а саме судову почеркознавчу експертизу довіреностей №4 від 17.07.24, №5 від 24.07.24, №6 від 24.07.24, №7 від 26.07.24, №10 від 31.07.24, №11 від 31.07.24; №12 від 02.08.24, №13 від 02.08.24, №14 від 05.08.24, № 15 від 05.08.24, №17 від 06.08.24, № 26 від 02.09.24, №26 від 09.09.24, №27 від 09.09.24, №28 від 09.09.24, №30 від 09.09.24, №30 від 18.09.24, №30 від 09.09.24, №31 від 16.09.24, №36 від 24.09.24, №37 від 24.09.24, №38 від 07.10.24, №39 від 07.10.24, №42 від 08.10.24. Однак, ухвалою від 08.10.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення експертизи вих.№27/06 від 27.06.2025. А також судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні заяви відповідача про виклик свідків для допиту від 25.08.2025, що вважає порушенням норм процесуального права.
Судом першої інстанції не надано належну оцінку ухвалі слідчого судді Печерського районного суду від 05.03.2025 у справі №757/8745/25-к та безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача, Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просить апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю " ЮНІ СЕРВІС" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 08.12.2025 у справі №906/692/25 - без змін.
В судове засідання з`явився представник позивача.
Відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений заздалегідь та належним чином, ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження та призначення скарги до розгляду від 23.02.2026 надіслано до його електронного кабінету.
Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника відповідача, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, а тому, колегія суддів, визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.
В судовому засіданні представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.
Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженого рішення, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З викладених у позовній заяві обставин та матеріалів справи вбачається, що позивач з липня по жовтень (включно) 2024 року поставив відповідачу товар на загальну суму 22501215,39 грн згідно з видатковими накладними (т.1, а.с.20-71) та, відповідно, виставив рахунки на його оплату (т.1, а.с.72-119).
Видаткові накладні підписані особами, які отримували товар від позивача на підставі довіреностей, виданих за підписом колишнього директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 , скріпленого печаткою юридичної особи - ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". На підтвердження отримання товару ОСОБА_2 надано наряд-накладні складу позивача (т.1, а.с.13-14).
За фактом поставок товару відповідачу позивач склав та зареєстрував в ЄРПН податкові накладні (т.2, а.с.15-126).
За даними позивача (т.1, а.с.163), відповідач здійснив оплату за поставлений товар частково на суму 17620000,00 грн, про що свідчать платіжні інструкції (т.1, а.с.120-138), у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 4881215,39 грн за неоплаченими видатковими накладними: №257 від 25.09.2024 на суму 547140,53 грн (неоплачена на суму 82067,65 грн), №258 від 25.09.2024 на суму 778719,48 грн, №254 від 30.09.2024 на суму 465351,48 грн, №261 від 08.10.2024 на суму 72334,08 грн, №262 від 08.10.2024 на суму 50736,36 грн, №264 від 09.10.2024 на суму 391710,00 грн, №265 від 09.10.2024 на суму 196168,37 грн, №266 від 09.10.2024 на суму 240039,89 грн, №267 від 12.10.2024 на суму 999017,18 грн, №268 від 13.10.2024 на суму 1078612,66 грн, №271 від 14.10.2024 на суму 526458,24 грн (т.1, а.с.61-71).
За наведених обставин позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що склалися апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.
Згідно з п.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Пунктами 1, 2 ст.205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).
Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Разом з тим, у ч.1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України).
Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Частини 1, 3 статті 639 ЦК України встановлюють, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч.1, 2 ст.640 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Згідно з частиною першою та другою статті 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема від 17.12.2018 року у справі №912/1883/17, від 19.12.2019 у справі №904/5542/18.
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відтак, враховуючи вищенаведене, оскільки до договору поставки ЦКУ не встановлена спеціальна форма (письмова, усна, нотаріальна), то сторони вправі укладати так і у тій формі, в який вони домовились це зробити.
Таким чином, відсутність письмового договору не спростовують його укладення у спрощений спосіб.
Судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони досягли згоди щодо укладення договору поставки у спрощений спосіб шляхом передачі (поставки) позивачем товару відповідачу на підставі видаткових накладних та здійснення відповідачем часткових оплат.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України). 
Суд зауважує, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і фіксує факт здійснення господарської операції та встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. При цьому строк виконання відповідного грошового зобов`язання визначається за правилами, встановленими ч.1 ст.692 ЦК України (аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі №922/1467/19).
Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Отже, як убачається із матеріалів справи, факт поставки товару позивачем та отримання його відповідачем на заявлену до стягнення суму коштів у розмірі 4881215,39 грн підтверджується матеріалами справи, зокрема, видатковими накладними: №257 від 25.09.2024, №264 від 09.10.2024, підписаними зі сторони покупця ОСОБА_5 (т.1, а.с.62, 66); №261 від 08.10.2024, №262 від 08.10.2024, підписаними зі сторони покупця ОСОБА_3 (т.1, а.с.64. 65); №254 від 30.09.2024, №265 від 09.10.2024, №266 від 09.10.2024, №267 від 12.10.2024, №268 від 13.10.2024, №271 від 14.10.2024, підписаними зі сторони покупця ОСОБА_8 (т.1, а.с.61, 67-71); №258 від 25.09.2024, підписаною зі сторони покупця ОСОБА_2 (т.1, а.с.63), а також довіреностями на отримання товару від ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС", які підписані колишнім директором ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 та скріплені печаткою юридичної особи - ТОВ "ЮНІ СЕРВІС": №26 від 09.09.2024, №38 від 07.10.2024, видані ОСОБА_10 (т.1, а.с.151, 160); №27 від 09.09.2024, №39 від 07.07.2024, видані ОСОБА_5 (т.1, а.с.152, 161); №42 від 08.10.2024, виданої ОСОБА_9 (т.1, а.с.162); отримання товару ОСОБА_2 підтверджується підписаними ним наряд-накладними складу позивача (т.1, а.с.13-14).
За розрахунком позивача, вартість товару, поставленого за ВН №257 від 25.09.2024, відповідач частково сплатив в сумі 465072,88 грн, інші зазначені вище спірні видаткові накладні залишились неоплаченими у повному обсязі.
При цьому заперечення відповідача, як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції щодо підпису колишнього директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 на спірних документах та необхідність у зв`язку із наведеним призначення у справі експертизи не беруться судовою колегією до уваги, оскільки відповідач не довів ані підписання цих документів іншою особою, ані факту протиправного використання печатки товариства.
Також, колегія суддів бере до уваги, що Верховний Суд у постанові від 29.01.2020 по справі №916/922/19 вказав, що встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа.
Відповідач не надав ані доказів втрати печатки ТОВ "ЮНІ СЕРВІС", ані доказів звернення до правоохоронних органів з приводу підроблення документів, втрати чи викрадення печатки. 
Натомість до справи долучено письмові показання колишнього керівника ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" та осіб, які отримували товар від ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" за спірними видатковими накладними, викладені ними у заявах свідків з дотриманням вимог ст.88 ГПК України (т.2, а.с.230-235).
ОСОБА_3 у заяві свідка від 05.07.2025 повідомив, що з березня 2024 року по 16.06.2025 працював на посаді начальника дільниці буровзривних робіт ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". В липні, серпні, вересні та жовтні 2024 року за вказівкою директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 та на підставі виданих ним довіреностей, отримав на складі ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" товар згідно таких видаткових накладних, які він підписав як представник товариства, а саме: довіреність №6 від 24.07.2024 - видаткова №186 від 24.07.2024 на суму 80982,00 грн, довіреність №6 від 24.07.2024 - видаткова №187 від 24.07.2024 на суму 47621,34 грн, довіреність №10 від 31.07.2024 - видаткова №189 від 01.08.2024 на суму 175983,84 грн, довіреність №10 від 31.07.2024 - видаткова №190 від 01.08.2024 на суму 106452,96 грн, довіреність №13 від 02.08.2024 - видаткова №198 від 02.08.2024 на суму 187902,00 грн, довіреність №13 від 02.08.2024 - видаткова №199 від 02.08.2024 на суму 163876,32 грн, довіреність № 13 від 02.08.2024 - видаткова №220 від 09.09.2024 на суму 131961,60 грн, довіреність №26 від 02.09.2024 - видаткова №217 від 02.09.2024 на суму 1987,74 грн, довіреність №26 від 02.09.2024 - видаткова №218 від 02.09.2024 на суму 5784,48 грн, довіреність №30 від 09.09.2024 - видаткова №221 від 09.09.2024 на суму 81859,44 грн, довіреність №31 від 16.09.2024 - видаткова №231 від 16.09.2024 на суму 397370,88 грн, довіреність №31 від 16.09.2024 видаткова №232 від 16.09.2024 на суму 213984,00 грн, довіреність №30 від 18.09.2024 - видаткова №235 від 18.09.2024 на суму 91223,28 грн, довіреність №30 від 09.09.2024 - видаткова №236 від 18.09.2024 на суму 57121,92 грн, довіреність №36 від 24.09.2024 - видаткова №246 від 24.09.2024 на суму 129358,08 грн, довіреність №36 від 24.09.2024 - видаткова №247 від 24.09.2024 на суму 77603,88 грн, довіреність №42 від 08.10.2024 - видаткова №261 від 08.10.2024 на суму 72334,08 грн, довіреність №42 від 08.10.2024 - видаткова №262 від 08.10.2024 на суму 50736,36 грн (т.2, а.с.231).
ОСОБА_4 у заяві свідка від 04.07.2025 повідомив, що з березня 2024 року працював і надалі працює на посаді апаратника виробництва хімічних речовин ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". В серпні та вересні 2024 року за вказівкою директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 та на підставі виданих ним довіреностей отримав на складі ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" товар згідно видаткових накладних, які він підписав як представник ТОВ "ЮНІ СЕРВІС", а саме: на підставі довіреності №15 від 05.08.2024 видаткова накладна №192 від 07.08.2024 на суму 645538,08 грн, на підставі довіреності №28 від 09.09.2024 видаткова накладна №227 від 10.09.2024 на суму 451249,92 грн (т.2, а.с.234).
ОСОБА_5 у заяві свідка від 05.07.2025 повідомив, що з квітня 2024 року по 27.03.2025 працював на посаді підривника ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". В період з липня по жовтень 2024 року за вказівкою директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 та на підставі виданих ним довіреностей отримав на складі ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" товар згідно видаткових накладних, які підписав як представник ІОВ "ЮНІ СЕРВІС", а саме: видаткова накладна №180 від 24.07.2024 на суму 423046,80 грн, видаткова накладна №188 від 01.08.2024 на суму 843586,66 грн, видаткова накладна №197 від 02.08.2024 на суму 1034114,40 грн, довіреність №27 від 09.09.2024 - видаткова №225 від 11.09.2024 на суму 705078,00 грн, довіреність №27 від 09.09.2024 - видаткова №239 від 17.09.2024 на суму 341571,12 грн, довіреність №27 від 09.09.2024 - видаткова №244 від 19.09.2024 на суму 515176,99 грн, довіреність №27 від 09.09.2024 - видаткова №257 від 25.09.2024 на суму 547140,53 грн, довіреність №39 від 07.10.2024 - видаткова №264 від 09.10.2024 на суму 391710,00 грн (т.2, а.с.230).
ОСОБА_6 у заяві свідка від 04.07.2025 повідомив, що з березня 2024 року працював і надалі працює на посаді механіка ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". В липні, серпні, вересні, жовтні, місяцях 2024 року за вказівкою директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 та на підставі виданих ним довіреностей отримав на складі ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" товар згідно таких видаткових накладних, які він підписав як представник товариства, а саме: довіреність №4 від 17.07.2024 - видаткова №176 від 17.07.2024 на суму 432447,84 грн, довіреність №7 від 26.07.2024 - видаткова №182 від 26.07.2024 на суму 473185,68 грн, довіреність №11 від 31.07.2024 - видаткова №193 від 02.08.2024 на суму 212463,50 грн, довіреність №14 від 05.08.2024 - видаткова №191 від 07.08.2024 на суму 1897129,87 грн, довіреність №17 від 06.08.2024 - видаткова №202 від 13.08.2024 на суму 902499,84 грн, довіреність №17 від 06.08.2024 - видаткова №205 від 14.08.2024 на суму 585998.16 грн, довіреність №17 від 06.08.2024 - видаткова №212 від 27.08.2024 на суму 830425,20 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №228 від 10.09.2024 на суму 560928,72 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №229 від 12.09.2024 на суму 891845,33 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №233 від 16.09.2024 на суму 1065137,83 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №234 від 17.09.2024 на суму 544006,85 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №241 від 19.09.2024 на суму 337183,97 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №242 від 18.09.2024 на суму 611067,60 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №243 від 19.09.2024 на суму 247560,72 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №250 від 24.09.2024 на суму 438715,20 грн, довіреність №26 від 09.09.2024 - видаткова №254 від 30.09.2024 на суму 465351,48 грн, довіреність №38 від 07.10.2024 - видаткова №265 від 09.10.2024 на суму 196168,37 грн, довіреність №38 від 07.10.2024 - видаткова №266 від 09.10.2024 на суму 240039.89 грн, довіреність №38 від 07.10.2024 - видаткова №267 від 12.10.2024 на суму 999017,18 грн, довіреність №38 від 07.10.2024 - видаткова №268 від 13.10.2024 на суму 1078612,66 грн, довіреність №38 від 07.10.2024 - видаткова №271 від 14.10.2024 на суму 526458,24 грн (т.2, а.с.232).
ОСОБА_7 у заяві свідка від 04.07.2025 повідомив, що з березня 2024 року працював і надалі працює на посаді начальника вибухових робіт ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". У вересні 2024 року за вказівкою директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" ОСОБА_1 та на підставі виданих ним довіреностей отримав на складі ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" товар згідно видаткових накладних, які він підписав як представник ТОВ "ЮНІ СЕРВІС", а саме: на підставі довіреності №37 від 24.09.2024 видаткова накладна №248 від 24.09.2024 на суму 124205,04 грн, видаткова накладна №249 від 24.09.2024 на суму 89690,04 грн (т.2, а.с.233).
Також ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у своїх заявах зазначили, що товар у перерахованих ними видаткових накладних і довіреностях, який вони отримували саме для ТОВ "ЮНІ СЕРВІС", в подальшому з іншими працівниками цього ж товариства використовували, як представники ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" при виконанні вибухових робіт на кар`єрах, з якими ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" укладало відповідні договори.
ОСОБА_1 у заяві свідка від 09.07.2025 повідомив, що з 08.12.2023 по 04.11.2024 працював на посаді директора ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". В період з липня по жовтень 2024 року ним як директором ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" було видано довіреності на працівників даного товариства, а саме ОСОБА_4 - апаратника виробництва хімічних речовин, ОСОБА_11 - начальника вибухових робіт, ОСОБА_6 - механіка, ОСОБА_3 - начальника дільниці буровзривних робіт, ОСОБА_5 - підривника, за якими дані працівники отримували від ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" товар, зазначений в довіреностях для ТОВ "ЮНІ СЕРВІС". ОСОБА_1 підписав такі довіреності: 1) на ОСОБА_3 : №6 від 24.07.2024, №13 від 02.08.2024, №26 від 02.09.2024, №30 від 09.09.2024, №31 від 16.09.2024, №36 від 24.09.2024, №42 від 08.10.2024; 2) на ОСОБА_5 : №27 від 09.09.2024, №39 від 07.10.2024; також ОСОБА_5 за дорученням ОСОБА_1 отримував товар за такими видатковими накладними: №180 від 24.07.2024 на суму 423046,80 грн, №188 від 01,08.2024. на суму 843586,66 грн, №197 від 02.08.2024 на суму 1034114,40 грн; 3) на ОСОБА_6 : №4 від 1 7.07.2024, №7 від 26.07.2024, №14 від 05.08.2024, №17 від 06.08.2024, №26 від 09.09.2024, №38 від 07.10.2024; 4) на ОСОБА_11 довіреність №37 від 24.09.2024; 5) на ОСОБА_4 : №15 від 05.08.2024, №28 від 09.09.2024. Також ОСОБА_2 - підривник за дорученням ОСОБА_1 отримував товар за видатковою накладною №258 від 25.09.2024 на суму 778719,48 грн (т.2, а.с.235).
Відповідно до ч.1 ст.87 ГПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини, або які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.
Верховний Суд у постанові від 14.07.2021 у справі №921/260/19 зробив висновок, що учасники справи, інші особи, зацікавлені у певному результаті розгляду справи, можуть надавати показання свідка і можуть бути допитані судом в якості свідків, який оцінює ці докази у сукупності з іншими відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.89 ГПК України, свідок викликається судом для допиту за ініціативою суду або за клопотанням учасника справи у разі, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх змісту, достовірності чи повноти.
Правовий аналіз положень статей 86, 88, 89 ГПК України свідчить, що виклик свідка не є обов`язковим для здійснення оцінки показань свідків судом, а також те, що передумовою виклику свідка для допиту є суперечливість обставин, викладених свідком у заяві, іншим доказам, або у разі наявності у суду сумнівів щодо їх змісту, достовірності чи повноти (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №901/2027/13, від 26.05.2022 у справі №908/2828/19).
Вимога справедливого суду не покладає на суд обов`язок заслухати свідка тільки тому, що сторона заявила відповідне клопотання. 
За наведеного, судом першої інстанції правомірно протокольною ухвалою від 26.11.2025 суд відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про виклик свідків для допиту від 25.08.2025 з мотивів недоцільності та відсутності підстав, передбачених ч.1 ст.89 ГПК України для здійснення відповідної процесуальної дії. 
А також, з приводу доводів скаржника про неправомірну відмову судом першої інстанції у призначенні експертизи вих.№27/06 від 27.06.2025 колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст.99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Згідно зі ст.1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до ч.2 ст.98 ГПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Тобто судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може здійснити господарський суд із призначенням відповідної судової експертизи. Водночас призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду, вона здійснюється у разі встановлення судом недостатності доказів, наявних у матеріалах справи, для можливості прийняття рішення за результатами розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №902/368/16 та від 03.12.2019 у справі №902/235/19).
Призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №927/685/20).
Отже, колегія суддів враховуючи обставини справи та характер спірних правовідносин, вважає, що господарський суд дійшов правильного висновку, що для вирішення спору у даній справі відсутня потреба у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, у зв`язку з чим відсутні підстави для призначення судової експертизи.
Крім того, колегія суддів врахувавши основні завдання, які покладені на Агентство відповідно до Положення про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2018 р. № 613 погоджується із судом першої інстанції, що відповідно до ст. 50 ГПК України відсутні підстави для залучення Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги, щодо предмету спору на стороні відповідача.
Таким чином доводи скаржника про протилежне не знайшли свого підтвердження. 
Разом з тим, як зазначалось вище, за фактом поставки товару відповідачу позивач склав та зареєстрував в ЄРПН податкові накладні.
У листі ГУ ДПС у Житомирській області від 15.09.2025 №8467/5/06-30-04-01 (т.3, а.с.8-9) зазначено, що додаток 1 "Відомості про суми податку на додану вартість, зазначені у податкових накладних/розрахунках коригування до податкових накладних, не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, та про податковий кредит з урахуванням його коригування (Д1)" заповнюється в розрізі контрагентів, а не в розрізі податкових накладних, тому визначити, чи включалися до податкового кредиту ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" у період з вересня 2024 року по червень 2025 року податкові накладні, складені ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС", немає можливості. Разом із тим, відповідно до даних ІС "Податковий блок", встановлено віднесення сум до складу податкового кредиту ТОВ "ЮНІ СЕРВІС" по взаємовідносинах з ТОВ "ЮНІГРАН-СЕРВІС" у таких звітних періодах, а саме: в декларації з податку на додану вартість за вересень 2024 року від 21.10.2024 №9311566222 до податкового кредиту включено суму 1650480,70 грн (т.3, а.с.10-12); в декларації з податку на додану вартість за травень 2025 року від 19.06.2025 №9178364285 до податкового кредиту включено суму 868020,35 грн (т.3, а.с.13-14).
Так, відповідно до податкової декларації відповідача за вересень 2024 року від 21.10.2024 №9311566222 в додатку №1 в таблиці 2.1 розділу ІІ. Податковий кредит під №9 (ІПН позивача: 340824606133, за період вересня 2024 року обсяг постачання без ПДВ визначено на суму 8252403,43 грн, сума ПДВ - 1650480.70 грн. Тобто загальна сума операцій з ПДВ, проведених між сторонами, за якими відповідач визначив суму податкового кредиту за вересень 2024 року, становить 9902884,13 грн. 
Відповідно до податкової декларації відповідача за травень 2025 року від 19.06.2025 №9178364285 в додатку №1 в таблиці 2.1 розділу ІІ. Податковий кредит під №3 (ІПН позивача: 340824606133 за період жовтень 2024 року обсяг постачання без ПДВ визначено на суму 4340101,72 грн, ПДВ - 868020,35 грн. Тобто загальна сума операцій з ПДВ, проведених між сторонами, за якими відповідач визначив суму податкового кредиту за жовтень 2024 року, становить 5208122,07 грн.
Згідно з поясненнями позивача (т.3, а.с.28-30) та зведеними даними у його таблиці (т1, а.с.163), сума операцій за підписаними між ним та відповідачем видатковими накладними за вересень 2024 року, починаючи з номера №п/п 18 по 44 становить 9902884,12 грн, при цьому неоплаченими за вересень 2024 року залишилися видаткові накладні №254 від 30.09.2024 на суму 465351,48 грн, №258 від 25.09.2024 на суму 778719,48 грн, №257 від 25.09.2024 на суму 547140,53 грн (не оплачена на суму 82067,65 грн), що в загальному становить 1326138,61 грн заборгованості.
Згідно з поясненнями позивача (т.3, а.с.28-30) та зведеними даними у його таблиці (т1, а.с.163), сума реалізації за жовтень 2024 року згідно видаткових накладних №271 від 14.10.2024, №268 від 13.10.2024, №267 від 12.10.2024, №266 від 09.10.2024, №265 від 09.10.2024, №264 від 09.10.2024, №262 від 08.10.2024, №261 від 08.10.2024 визначена у розмірі 3555076,78 грн. Загальна сума операцій, за якими позивач не заявляв вимоги, однак щодо яких були сформовані податкові накладні і визначено зобов`язання з ПДВ, становить 1653045,29 грн. Отже за жовтень 2024 року загальна сума операцій, проведених між сторонами становить 5208122,07 грн.
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 та ч.1 ст.74 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).
Згідно зі ст.79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорій стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 зазначено, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом, що доводи, якими позивач обґрунтував позовні вимоги, знайшли своє підтвердження і відповідачем під час розгляду справи спростовані не були, а відповідач не представив суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, дійсної необхідності у призначенні почеркознавчої експертизи у справі не довів, а тому позов в частині вимоги про стягнення з відповідача основного боргу є правомірним, обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі на суму 4881215,39 грн.
Крім того, за розрахунком, доданим до позовної заяви (т.1, а.с.164, 163), позивач нарахував відповідачу 3% річних у розмірі 87776,38 грн за період з 15.10.2024 до 21.05.2025 включно та інфляційні втрати у розмірі 472119,92 грн за жовтень 2024 року - квітень 2025 року на суму боргу 4881215,39 грн.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, постанови Верховного Суду від 04.10.2019 у справі №915/880/18, від 26.09.2019 у справі №912/48/19, від 18.09.2019 у справі №908/1379/17).
Враховуючи те, що між сторонами укладено договір поставки у спрощений спосіб, відповідач, як покупець зобов`язаний був оплатити вартість товару після його отримання від позивача відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України. Тобто строк оплати товару, отриманого відповідачем, зокрема, 14.10.2024 за видатковою накладною №271 від 14.10.2024, з урахуванням ч.1 ст.692 ЦК України та приписів ст.253 цього Кодексу, настав 15.10.2024, а відтак колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у цій частині з 16.10.2024, а не з 15.10.2024, як вважає позивач. В іншій частині, враховуючи відсутність у суду повноважень виходити за межі пред`явлених позовних вимог, погоджується із розрахунком позивача.
Відповідач до суду першої інстанції не надав суду доказів відсутності правових підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат або власного контррозрахунку.
Отже, колегія суддів здійснивши перерахунок за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій ІПС "LIGA 360", погоджується із судом першої інстанції, що правомірним і обґрунтованим є нарахування відповідачу 3% річних у розмірі 87733,22 грн та інфляційних втрат у розмірі 472119,92грн, які підлягають стягненню з останнього, а позов у цій частині - задоволенню; у задоволенні вимоги про стягнення 43,16 грн 3% річних слід відмовити як безпідставно нараховані.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 4881215,39 грн основного боргу, 87733,22 грн 3% річних та 472119,92 грн інфляційних втрат та відмову у задоволенні решти позову.
За наведеного, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.
Отже, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.2025 у даній справі прийняте з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
На підставі ст.129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги залишається за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІ СЕРВІС" на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.25 у справі № 906/692/25 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 08.12.25 у справі № 906/692/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст. ст. 287-291 ГПК України.
4. Справу № 906/692/25 повернути до Господарського суду Житомирської області. 

Повний текст постанови складений "06" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В. 

Суддя   Романюк Ю.Г. 

Суддя   Саврій В.А.