КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 квітня 2026 року м.Київ № 320/42210/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головенко О.Д., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада особливого призначення Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада особливого призначення Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність, що полягає у відсутності наказу про звільнення ОСОБА_1 на підставі рапорту від 21.07.2023;
зобов`язати винести наказ про звільнення ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.11.2023 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.07.2023 він подав рапорт з проханням звільнити його зі служби згідно ч.1 п. 7 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” за власним бажанням з 04.08.2023, який був зареєстрований уповноваженим представником відповідача за вх. № 4625. Звільнення його з посади не відбулося, у зв`язку з чим вважає таку бездіяльність відповідача протиправною.
До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вказує на те, що ДПОП “ОШБ “Лють” листом від 08.08.2023 за вихідним № 4455/05/59/02-2023 ОСОБА_1 було надано відповідь на його рапорт з нормативно-правовим обґрунтуванням підстав і механізму (порядку) звільнення з органів поліції. Також відповідачем листами було надано відповідь на повторні запити спочатку ОСОБА_1 (від 19.10.2023 № 5868/05/59/02-2023), а потім його представнику (від 31.10.2023 № 92-аз/05/59/02-2023). Відповідь містить інформацію щодо реалізації рапорту Позивача на звільнення зі служби в поліції.
Окрім того, позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, де повідомлено, що 15.12.2023 позивач у справі - ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом від 15.12.2023 № 870 о/с по особовому складу про те, що його звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 6 ст. 77 Закону України “Про Національну поліцію” із 15.12.2023.
Оскільки заява про збільшення позовних вимог подана з порушенням порядку та поза межами строків, встановлених ст. 47 КАС України, ухвалою від 23.04.2026 остання не прийнята судом до розгляду.
Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до наказу Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.03.2023 № 407 о/с лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0141079), призначено на посаду інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 1 (штурмовий полк “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”) Департаменту поліції особливого призначення “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”).
07.07.2023 позивачем було написано перший рапорт на звільнення, але його не було зареєстровано у встановленому законом порядку. 
Позивач звернувся до Начальника Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » із рапортом від 21.07.2023, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції України за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 04.08.2023. Зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії відмовляється, на момент звільнення стан здоров`я вважає задовільним. З наслідками відмови від ВЛК ознайомлений, з ними згоден.
Позивача повідомлено про вимоги та порядок, необхідні для звільнення зі служби на підставі поданого рапорту листом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 06.09.2023 № 4856/05/59/02-2023 з нормативно-правовим обґрунтуванням підстав і механізму (порядку) звільнення з органів поліції, зазначивши, зокрема, про необхідність спільної домовленості про звільнення між поліцейським та органом (установою) поліції, та згоди керівника звільнити працівника у визначений ним термін.
Листом Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 19.10.2023 № 5868/05/59/02-2023 ОСОБА_1 повідомлено, зокрема, про те, що у зв`язку з тим, що він не наполягав на своєму звільненні зі служби в поліції рапорт залишено без реалізації.
У подальшому, Представником позивача - адвокатом Наталією Князівською, надіслано адвокатський запит від 24.10.2023 щодо звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 , інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 1 (штурмовий полк “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”) ДПОП “ОШБ “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”.
Разом з тим, Департаментом поліції особливого призначення “Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ” надано відповідь на адвокатський запит листом від 31.10.2023 № 92-аз/05/59/02-2023, де зазначено, що відповідно до рапорту ОСОБА_1 від 21 липня 2023 року його звільнено не було, про що письмово поінформовано листом ДПОП “ОШБ “Лють” від 19 жовтня 2023 року № 5868/05/59/02-23.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невидачі наказу про його звільнення за власним бажанням на підставі п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України є Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ (далі - Закон № 580).
Відповідно до ст. 1 Закону № 580 Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону № 580 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
За приписами ст. 60 Закону № 580 проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580 поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Водночас, норми Закону та інші нормативно-правові акти, що регламентують проходження служби в поліції, не визначають коли поліцейський повинен подати такий рапорт.
У п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність до цього Закону акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить йому.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 09.02.2021 № 826/10404/16 нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів». Згідно із зазначеною постановою Верховного Суду до спірних правовідносин слід застосовувати приписи Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).
Оскільки спірні правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем, врегульовано спеціальним законодавством, яким є Закон № 580, то положення Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню до спірних правовідносин лише в частині, що не врегульована нормами даного Закону.
Крім того, спеціальним нормативним актом є також Положення № 114, яке підлягає застосуванню відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» в частині, що не суперечить цьому Закону.
Вказаний правовий висновок також наведений в постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 817/981/17. Верховний Суд зазначив, що норми Положення № 114, зокрема, в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.
Положення № 114 регулює порядок проходження служби працівниками Національної поліції, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто по своїй суті є реорганізованими органами внутрішніх справ.
Положення №114 є чинним, інший нормативно-правовий акт, який регулює питання проходження служби в Національній поліції, не прийнято.
У п. 68 Положення № 114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого п. 68 вказаного Положення строку, якщо таке прохання не міститься у рапорті про звільнення, є протиправним.
Проте, у межах передбаченого п. 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк. Такою домовленістю між сторонами (проханням), зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення № 114 строку, та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 810/3376/16, від 20.12.2019 у справі № 826/375/17, від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16.
Верховний Суд в постанові від 30.09.2020 у справі № 826/16621/17 дійшов висновку про те, що до закінчення визначеного у п. 68 Положення № 114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Пункт 63 Положення №114 передбачає звільнення особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) такі підстави, зокрема: підпункт «ж» за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.
Вичерпний перелік поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 «Про затвердження переліку сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу» (далі - Постанова № 413).
Так, згідно положень вказаної Постанови № 413, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дочки, сина віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи або продовжує навчання (студенти, курсанти, слухачі (крім курсантів і слухачів військових навчальних закладів), стажисти вищого навчального закладу) і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги матері (батька);
укладення шлюбу військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу із громадянкою (громадянином) України, іноземцем або особою без громадянства, що постійно проживає за межами України;
хвороба військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу або члена його сім`ї, якщо така хвороба згідно з висновком лікарської або лікарсько-експертної комісії перешкоджає військовослужбовцю або особі рядового чи начальницького складу проходити службу в даній місцевості чи проживати в ній членові його сім`ї, у разі відсутності можливості переміщення (переведення) до іншої місцевості;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу трьох і більше дітей;
неможливість призначення одного з військовослужбовців, осіб рядового чи начальницького складу, які перебувають у шлюбі, в межах одного населеного пункту (гарнізону) в разі переміщення (переведення) дружини (чоловіка) на нове місце служби до іншого населеного пункту (гарнізону);
довгострокове відрядження за кордон дружини (чоловіка) військовослужбовця, особи рядового і начальницького складу.
Таким чином, судом встановлено, що у рапорті від 21.07.2023 позивачем не зазначено жодних сімейних обставин чи інших поважних причин для звільнення з 04.08.2023, що свідчить про відсутність підстав, які б унеможливлювали або перешкоджали виконанню ним службових обов`язків.
В той час, коли у випадку звільнення особи рядового і молодшого начальницького складу зі служби за власним бажанням, вона зобов`язана навести наявність поважних причин, які перешкоджають виконанню службових обов`язків, однак таких обставин рапорт ОСОБА_1 не містить.
Відповідно до наказу Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 27.03.2023 № 407 о/с та Послужного списку спеціальний жетон № 0141079 (а.о.с.5) з 01.04.2023 ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора взводу № 2 роти № 3 батальйону № 2 полку управління поліції особливого призначення № 1 (штурмовий полк “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ”) Департаменту поліції особливого призначення “Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України “ ІНФОРМАЦІЯ_1 ”).
Слід зазначити, що однією із головних функцій Департаменту поліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідно до власного Положення, затвердженого наказом Національної поліції України від 30.01.2023 № 66 (зі змінами) є, зокрема, участь, у разі виникнення загрози державному суверенітету країни та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України, в обороні України, у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму надзвичайного або воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості, зокрема шляхом виконання бойових розпоряджень, які надані уповноваженими посадовими особами та бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), спеціальних та технічних засобів відповідно до законодавства України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією проти України, в Україні введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався та діє на момент розгляду даної справи.
Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-ХІІ передбачено, що участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 580 у разі виникнення загрози державному суверенітету України та її територіальної цілісності, а також у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь в обороні України, у виконанні завдань територіальної оборони, забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану у разі його оголошення на всій території України або в окремій місцевості.
Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (ст. 59 Закону № 580-VIII).
Департамент поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є тим самим органом поліції особливого призначення, який має повноваження та на який покладено обов`язок виконувати бойові розпорядження під час звільнення або утримання населених пунктів, виконувати завдання в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння), спеціальних та технічних засобів, відповідно до законодавства України.
Суд зазначає, що позивач, даючи згоду на призначення до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » повинен був усвідомлювати, що йде служити в поліцію особливого призначення.
Крім того, даючи згоду на проходження служби в підрозділі в Департаменті поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 », позивач повинен був усвідомлювати, що у зв`язку із військовим станом певні права його можуть бути обмежені.
З огляду на викладене, незазначення позивачем у рапорті сімейних обставин та/або інших поважних причин є належною підставою для відмови у звільненні за власним бажанням, оскільки в умовах воєнного стану несення служби в Департаменті поліції особливого призначення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » поліцейські не тільки виконують завдання по участі в обороні (штурмових діях), а забезпечують суспільний порядок у різних локаціях, про що позивач повинен був бути усвідомлений під час призначення на посаду в умовах воєнного стану.
При цьому, як вже було зазначено вище, до закінчення визначеного у п. 68 Положення № 114 строку, служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови зазначення в рапорті дати звільнення і причин неможливості продовження служби та якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.
Верховний Суд України в постанові від 24.06.2014 у справі № 21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (ст. 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.
Аналогічна правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 11.08.2021 у справі №826/7075/16, від 28.09.2021 у справі №826/14071/17.
Однак, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та керівництвом відповідача згоди щодо дати звільнення не досягнуто.
Строк розгляду рапортів про звільнення за власним бажанням законодавством не передбачений. Проте, виходячи з п. 68 Положення №114 він не повинен перевищувати три місяці з дня подачі рапорту.
При цьому, прийняття рішення про звільнення поліцейського у межах тримісячного строку з дня подання ним рапорту про звільнення є дискрецією суб`єкта владних повноважень, тобто він має певну свободу розсуду і може приймати рішення, яке вважає доцільним.
Суд зазначає, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, але фактично не були здійснені.
Отже, в даному випадку відповідачем не допущено протиправної бездіяльності у вигляді невидачі наказу про звільнення на підставі рапорту ОСОБА_1 , оскільки відповідачем надана була відповідь в порядку та в межах зазначеного законодавством строку.
Таким чином, з врахуванням викладеного суд робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.
Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який не довів правомірність своєї бездіяльності.
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.
Керуючись ст.ст. 9, 14, 73 -78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України суд - 
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту поліції особливого призначення «Об`єднана штурмова бригада особливого призначення Національної поліції України « ІНФОРМАЦІЯ_1 » про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головенко О.Д.