ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 638/16901/23
провадження № 22-ц/818/1376/26 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря судового засідання – Риндіч О.Б.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа на стороні відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року у складі судді Тимченка А.М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень підвальної частини №1 б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ «А-5» загальною площею 227,0 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ( надалі Нежитлових приміщень) від 17.06.2015 недійсним та просила зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй зазначені приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 17.06.2015 між нею та ОСОБА_2 був укладений договір № 732 купівлі-продажу Нежитлових приміщень. Зазначений договір був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися договором купівлі-продажу, з обох сторін договору. Після відмови ОСОБА_2 у позасудовому порядку добровільно повернути позивачу нерухомість, позивач звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова (справа №?638/6769/20) з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним (фіктивним) договору купівлі-продажу від 17 червня 2015 року, під час розгляду якого, 09 грудня 2020 року у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 у вступному слові в категоричній формі заявила, що гроші за купівлю у ОСОБА_1 нежитлових приміщень підвальної частини №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ. «A-5», загальною площею 227,0 кв.м., розташованих по АДРЕСА_1 , в сумі, еквівалентній 12 000 доларів США, вона сплатила не продавцю майна ОСОБА_1 , як це вказано у пункті третьому договору купівлі-продажу, а передала третій особі ОСОБА_4 , на той час своєму зятю, що підтверджується відеозаписом судового засідання, яке відбулося 09 грудня 2020 року у справі №?638/6769/20. Оскільки ОСОБА_2 гроші в сумі 239 017 грн, як це зазначено в пункті 3 оспорюваного договору, продавцю за цим договором ОСОБА_1 не сплачувала, зазначений договір є недійсним, внаслідок недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені законом із застосуванням наслідків недійсності правочину - повернення майна, яке було передано ОСОБА_2 на виконання оспорюваного договору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення обґрунтовано тим, що позивач, підписуючи договір купівлі-продажу на таких умовах, які є чіткими та не дають можливості двоякого тлумачення, не могла не розуміти, що після його підписання, вона буде позбавлена можливості стверджувати про неотримання коштів за продані нежитлові приміщення, оскільки факт підписання нею договору сам по собі свідчить про отримання такої оплати. Крім того, під час підписання оспорюваного договору у п.8 договору сторони в присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фіктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі. Враховуючи вищевикладене, суд вважав, що на підставі ч.3 ст.692 ЦК України, у разі прострочення оплати товару, як на те посилається позивач, вона, як продавець, не отримавши оплату за продані нею нежитлові приміщення, має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема, не передбачає можливості визнання недійсним договору в судовому порядку. А тому, якщо, як зазначає позивач, порушене права продавця полягає в тому, що вона не отримала грошових коштів від продавця, то способом захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів. Тому позовні вимоги є необґрунтованим та такими, що не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі, дослідивши при перегляді справи наявні у справі докази. 

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також його несправедливість, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи. Вважає, що судом не враховано доказ, який міститься у відеозаписі судового засідання від 09.12.2020 у справі 638/6769/20, з якого вбачається, що ОСОБА_2 прямо визнає, що вперше побачила позивача у нотаріуса при укладанні договору купівлі-продажу 17.06.2015 року, а до цього часу знайомі не були і ніколи не бачилися, після укладення договору, також не бачилися, що свідчить про те, що вона не могла сплатити продавцю гроші до укладення договору, як про це зазначено в пункті 3 договору. Також зазначає, що ОСОБА_2 визнає, що гроші ОСОБА_1 не сплачувала, оскільки нібито передала їх своєму зятю ОСОБА_4 , який категорично заперечував отримання грошей. Як зазначає апелянт, вона зверталась до суду з позовами про визнання фіктивним вказаного договору купівлі-продажу від 17.06.2015 року, в задоволенні якого відмовлено, а також – з позовом про стягнення з ОСОБА_2 коштів, які вона мала сплатити за цим договором, який задоволено, проте апеляційним судом вказане рішення скасовано та ухвалене нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Судами вирішені ці позови таким чином, що вона, як продавець нерухомості не може ані отримати гроші за продане майно, ані повернути нерухомість, якою ОСОБА_2 фактично заволоділа шахрайським способом. Оскільки за оскаржуваним договором купівлі-продажу оплата покупцем свідомо не здійснювалась, а продавець не наполягав на оплаті проданої ним речі, вважає укладений договір таким, що укладений внаслідок недодержання двома сторонами в момент його вчинення вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦКУ, що згідно ст.215 ЦКУ вважає підставами для визнання його недійсним. На думку позивача, суд першої інстанції під час розгляду справи, надав дослідженим доказам вкрай формальну та несправедливу оцінку. 

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи,17.06.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М. та зареєстровано в реєстрі за № 732, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність та зобов`язалась оплатити, на визначених договором умовах, нежитлові приміщення підвальної частин №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ «А-5»загальною площею 227,0 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору № 4630-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 01.12.2010 року, реєстровий № 4201.

Відповідно до вказаного договору, продаж вчинено за суму 239017 грн, а розрахунок між сторонами за цим договором, у зазначеній в договорі сумі, проведений повністю ще до підписання договору, згідно діючого законодавства. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні нежитлові приміщення: за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цих нежитлових приміщень є справедливою відповідає їх дійсності.

Згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 15.06.2015 року, виконаного ФОП ОСОБА_5 , оціночна вартість вказаних нежитлових приміщень становить 239017 грн.

Згода на продаж вказаних нежитлових приміщень надана чоловіком продавця ОСОБА_6 , справжність підпису якого, на відповідній заяві засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. 17.06.2015 року, реєстровий №730.

У присутності нотаріуса сторони підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фіктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі.

Право власності на нежитлові приміщення, переходить до ОСОБА_2 з моменту державної реєстрації цього договору.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 352777271 від 02.11.2023 року, ОСОБА_2 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення підвальної частини №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а І нежитлового будинку літ «А-5»за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для реєстрації права власності зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер:732, виданий 17.06.2015 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості 

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст.631 ЦК України, договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін ( ч.1 ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 657 ЦК України передбачена форма укладення окремих видів договорів купівлі-продажу, відповідно до якої, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно вимог ст. 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. При цьому, у разі прострочення оплати товару, продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 просила визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним, посилаючись на недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені законом, зокрема, того, що відповідач, всупереч зазначеному в пункті 3 вказаного договору, не сплатила їй, як продавцю за цим договором грошових коштів.

Підставою недійсності правочину, згідно з ч. 1ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18).

Згідно приписів ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту договору купівлі-продажу від 17.06.2015 року, копія якого міститься на а.с.20 том 1 (далі Договір), сторони цього договору: ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) засвідчили, що вони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір, зокрема, з вимогами недійсності цього правочину, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, діючи добровільно та склали цей договір про те, що продавець передає у власність, а покупець приймає у власність та зобов`язується оплатити на визначених договором умовах, нежитлові приміщення підвальної частин №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ «А-5»загальною площею 227,0 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 2 Договору, нежитлові приміщення, що відчужуються, належать ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору № 4630-В-С купівлі-продажу нежитлових приміщень, орендованих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. 01.12.2010 року, реєстровий № 4201.

Пунктом 3 вказаного Договору визначено, що продаж вчинено за суму 239017 грн. Розрахунок в цій сумі грошей між сторонами за цим договором проведений повністю ще до підписання договору, згідно діючого законодавства. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні нежитлові приміщення: за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цих нежитлових приміщень є справедливою відповідає їх дійсності.

Відповідно до пункту 4 Договору, оціночна вартість вказаних нежитлових приміщень становить 239017 грн., згідно звіту про оцінку нерухомого майна від 15.06.2015 року, виконаного ФОП ОСОБА_5 .

Також у пункті 5 Договору зазначено про надану чоловіком продавця - ОСОБА_6 , згодою, на продаж вказаних нежитлових приміщень, справжність підпису якого, на відповідній заяві, засвідчив приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Звєрєв А.М. 17.06.2015 року, реєстровий №730, а покупець свідчить, що ці факти доведені до її відома. 

Сьомим пунктом Договору засвідчено, що продавець звільнив вказані нежитлові приміщення від речей, та передав його покупцю.

У восьмому пункті Договору сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фіктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі.

Пунктом 12 Договору передбачено, що право власності на нежитлові приміщення переходить до ОСОБА_2 з моменту державної реєстрації цього договору.

Текст цього Договору сторонами прочитано та сторонами підписано в присутності нотаріуса та засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Звєрєвим А.М.

Виходячи з передбачених законодавцем підстав для визнання правочину недійсним, сторонами мають бути недодержанні в момент вчинення правочину вимоги, встановлені ч.ч.1-3,5,5 ст.203 ЦК України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а її волевиявлення має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Також повинна бути дотримана форма вчинення правочину, передбачена законодавством.

Відомості, які містяться в матеріалах даної справи дають підстави вважати, що вказані вимоги закону, під час укладення сторонами договору, були дотримані, оскільки сторонами дотримано вимоги статті 657 ЦК України щодо форми укладення договору, а його зміст та умови відповідають нормам ч. 1 ст. 628 ЦК України, які були визначені на розсуд сторін і погоджені ними, про що свідчить підпис сторін у договорі. 

Умови Договору викладені чітко та зрозуміло та не дають підстав їх тлумачити будь-яким іншим чином, ніж це зазначено в договорі. Текст Договору був сторонами прочитаний та підписаний.

Підписуючи цей договір, сторони, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, підтвердили добровільність своїх дій, узгодили суму продажу за вказаною в договорі ціною – 239017 грн та своїми підписами засвідчили, що розрахунок між ними проведений повністю ще до підписання договору.

Крім того, підписуючи у присутності нотаріуса договір, сторони підтвердили, що на час укладення договору вони усвідомлюють наслідки і розуміють значення своїх дій, підтверджують свої наміри та керують ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; не визнані судом недієздатними або обмеженими у дієздатності; їх не примушували укласти цей договір на вкрай невигідних для них умовах під впливом тяжкої обставини; уклали цей договір не під впливом помилки, обману або насильства; уклали цей договір без наміру приховати інші угоди (дії), цей договір не є фіктивним або удаваним та не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб. Сторони стверджують, що ніяких підстав для визнання в майбутньому цього правочину недійсним не має. Цей договір підписується сторонами добровільно, зміст статей законодавства, які зазначені у договорі сторонам відомі та зрозумілі.

Після укладення вказаного правочину, право власності на нежитлові приміщення, було зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі вказаного договору купівлі-продажу, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 352777271 від 02.11.2023 року.

А отже, вважати вказаний правочин недійсним, з підстав, передбачених вимогами ст.215 ЦК України, не вбачається.

Доводи позивачки стосовно того, що ОСОБА_2 під час укладення оспорюваного договору від 17.06.2015 року не здійснила оплату як в день укладення договору, так і в інший день, належними доказами не підтверджені та спростовуються відомостями, що містяться в самому договорі і не можуть бути підставою для визнання недійсним вказаного правочину. 

В даному випадку вказані відомості можуть свідчити про неналежне виконання умов вказаного правочину, а не про його недійсність. 

За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої, у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. 

Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема, не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. 

Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Зазначені висновки відповідають зробленим у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Відеозапис судового засідання від 09.12.2020 у справі № 638/6769/20, зазначений позивачем як доказ того, що ОСОБА_2 не сплатила їй грошові кошти, як продавцю за оспорюваним договором від 17.06.2015 вказаного факту не доводить. Під час розгляду вказаної цивільної справи судом була надана оцінка вказаним твердженням позивача, які були обґрунтовано спростовані апеляційним судом з посиланням на те, що ці обставини не можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору, оскільки вони можуть свідчити про неналежне виконання умов вказаного правочину, а не про його недійсність, роз`яснивши позивачці право на звернення з метою захисту своїх прав з вимогами про стягнення неотриманих нею коштів за продаж майна за договором купівлі-продажу. Згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 28.02.2024 у цивільній справі №638/5746/21, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу № 732 від 17.06.2015 № 732 від 17.06.2025 нежитлових приміщень підвальної частини №1б, 2-:-20, 10а, 10б, 11а, І житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 227,0 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а також інфляційних витрат та 3% річних. 

А отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене, рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та висновків суду не спростовують. 

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами та застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , -  залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2025 року, – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        О.Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна

В.Б. Яцина