Справа № 175/17748/24
Провадження № 3-в/175/27/25
2026 рік

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року      с-ще Слобожанське
Суддя Дніпровського районного суду Дніпропетровської області Дараган Л.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Морозова Вадима Юрійовича про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносно:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий,
за ч. 1 ст. 130 КУпАП,

В С Т А Н О В И В:

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк 1 рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Морозов В.Ю. звернувся до суду із заявою, в якій просить суд визнати виконавчий документ – постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року таким, що не підлягає виконанню.
Суд, дослідивши матеріали заяви, вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 303 КУпАП, не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 цього Кодексу перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки. Законами України може бути встановлено й інші, більш тривалі строки для виконання постанов по справах про окремі види адміністративних правопорушень.
Відповідно до ст. 304 КУпАП, питання, зв`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення, вирішуються органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Так, постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17000 гривень 00 копійок з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів на строк 1 рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605 гривень 60 копійок.
Після набрання законної сили постановою суду, зазначене судове рішення було звернуто до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень. На підставі виконавчого документа державним виконавцем Нікопольського відділу державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Барановою Ю.В. було відкрито виконавче провадження.
Крім того, постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 січня 2026 року апеляційну скаргу захисника Морозова В.Ю., подану в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення, постанову Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року залишено без змін.
Натомість, положення ані чинного КУпАП, ані Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають можливості визнання судом виконавчого документа, який був виданий на виконання постановленого у відповідності до норм КУпАП судового рішення, таким, що не підлягає виконанню, хоча така можливість передбачена в інших процесуальних кодексах України.
Так, виходячи зі змісту положень чинного процесуального законодавства України, вбачається, що виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню.
Тобто, закон передбачає можливість визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання; та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого документа за судовим рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий документ виданий помилково за судовим рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого документа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після видачі виконавчого документа у справі судове рішення було скасоване; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього документа до виконання тощо.
Однак, перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, не є вичерпним, оскільки передбачає також й інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у відповідній нормі процесуального права. У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання судового рішення та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду, викладених у постанові від 20 лютого 2019 року (справа № 2-4671/11).
Разом із цим, всупереч зазначеним вимогам закону заявник – представник боржника ОСОБА_1 – адвокат Морозов В.Ю. не надав будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що виконавчий документ – постанова Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року був виданий судом помилково.
Посилання заявника на те, що виконавчий документ був виданий за судовим рішенням, яке не набрало законної сили, які є фактично єдиним обґрунтуванням для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд не може прийняти до уваги оскільки такі посилання є необґрунтованими та безпідставними. Так, виконавчий документ у цій справі був виданий на виконання судового рішення, яке набрало законної сили, тобто після спливу 10 днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга дійсно була подана захисником через «Особистий кабінет» системи ЄСІТС 24 квітня 2025 року, проте ця апеляційна скарга була зареєстрована в суді лише 29 липня 2025 року, тобто про її існування на час звернення судового рішення до виконання суду не було відомо. Наразі апеляційна скарга судом апеляційної інстанції по суті розглянута, судове рішення залишено без змін. Отже, судове рішення набрало законної сили, це судове рішення є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що постанова Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року була виконана у повному обсязі чи є такою, що не підлягає виконанню.
Жодних інших підстав, з яких виконавчий документ може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, в заяві не зазначено і під час судового розгляду судом не встановлено.
Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів, викладених в заяві, оскільки жодного доказу того, що виконавчий документ був виданий помилково або обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою, або з інших причин, суду не надано, а тому відсутні обґрунтовані підстави вважати, що виконавчий документ – постанова Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.
Крім того, щодо вимог заявника про визнання дій державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та нарахування виконавчого збору незаконними, скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та арешт коштів, зобов`язання державного виконавця внести зміни до виконавчого провадження, виключивши незаконно нараховані суми, то суд зауважує, що такі вимоги не підлягають розгляду і вирішенню в порядку, визначеному ст. 304 КУпАП, як питання, що пов`язані з виконанням постанови про накладення адміністративного стягнення. Тому такі вимоги заявника задоволенню не підлягають.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає достатніх підстави для задоволення заяви та вважає необхідним відмовити в її задоволенні.
Керуючись ст.ст. 303, 304 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 – адвоката Морозова Вадима Юрійовича про визнання виконавчого документа – постанови Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року таким, що не підлягає виконанню, – відмовити.
Постанова оскарженню не підлягає. 

Суддя: