Справа № 199/834/25
(2/199/2110/25) 

РІШЕННЯ
Іменем України
15 квітня 2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді   Богун О.О.
при секретареві  Дубовик А.П. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін в залі суду у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії. 
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Після укладення договору купівлі-продажу позивач дізнався про існування заборгованості зі сплати вартості комунальних платежів, зокрема, з оплати теплової енергії, які належать попереднім власникам квартири. На письмове прохання позивача надати розрахунок заборгованості в якому окремо зазначити розмір заборгованості за період, коли власниками житлового приміщення були інші особи та період, коли власником став ОСОБА_1 , такий розрахунок також не був наданий, що на сьогодні заважає мені сплачувати вже поточну заборгованість, оскільки сплачені позивачем кошти можуть бути віднесені на борги попередніх періодів. Обов`язок сплачувати комунальні борги позивач на себе не брав, що підтверджується відсутністю відповідного пункту в договорі купівлі-продажу нерухомого майна. 14 лютого 2022 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про виключення із обліку за особовим рахунком заборгованості попередніх власників квартири до моменту придбання нерухомого майна та вимогою здійснення перерахунку заборгованості, але отримав відповідь від 14.02.2022 про відмову від списання заборгованості або проведення перерахунку яку відповідач аргументував ти, що в листі від Міністерства з питань ЖКГ України №12/1-64 від 17.05.2007 року зазначено, що «списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено». Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, виключення з активів підприємства безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, господарською діяльністю підприємства. Також, відомості щодо заборгованості за послуги з теплопостачання за період до 17 травня 2021 року які містяться у особовому рахунку, є законною підставою для звернення до суду з позовом про стягнення такої заборгованості з попереднього власника. З такою позицією відповідача позивач не погоджується що і зумовило звернення до суду з відповідним позовом.
Позивач, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. 
Представник відповідача в заперечував проти позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки 17 травня 2021 року позивач, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Філімончук О.М. зареєстрованого в реєстрі за №1155, набув права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Право Власності позивача на придбану квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З моменту набуття права власності на квартиру позивач став споживачем послуг КП «Теплоенерго» ДМР. Сам факт обліку за певною квартирою суми боргу, не свідчить про порушення прав, у даному випадку позивача. Позивачем не доведено, що на час розгляду справи у суді відповідачем порушуються її права, як споживача комунальних послуг та власника квартири. Доказів звернення відповідача до суду з позовом до позивача про стягнення заборгованості за надані послуги не надано, як і не надано доказів такого звернення до позивача про стягнення вказаної заборгованості в досудовому порядку. Вимога споживача щодо списання заборгованості за оплату комунальних послуг не передбачена чинним законодавством як спосіб захисту прав. Виходячи з викладеного просить відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд доходить до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Після укладення договору купівлі-продажу позивач дізнався про існування заборгованості зі сплати вартості комунальних платежів, зокрема, з оплати теплової енергії, які належать попереднім власникам квартири. На письмове прохання позивача надати розрахунок заборгованості в якому окремо зазначити розмір заборгованості за період, коли власниками житлового приміщення були інші особи та період, коли власником став ОСОБА_1 , такий розрахунок також не був наданий, що на сьогодні заважає мені сплачувати вже поточну заборгованість, оскільки сплачені позивачем кошти можуть бути віднесені на борги попередніх періодів. Обов`язок сплачувати комунальні борги позивач на себе не брав, що підтверджується відсутністю відповідного пункту в договорі купівлі-продажу нерухомого майна. 14 лютого 2022 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про виключення із обліку за особовим рахунком заборгованості попередніх власників квартири до моменту придбання нерухомого майна та вимогою здійснення перерахунку заборгованості, але отримав відповідь від 14.02.2022 про відмову від списання заборгованості або проведення перерахунку яку відповідач аргументував ти, що в листі від Міністерства з питань ЖКГ України №12/1-64 від 17.05.2007 року зазначено, що «списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено». Виходячи з положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та «Положення бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, виключення з активів підприємства безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, господарською діяльністю підприємства. Також, відомості щодо заборгованості за послуги з теплопостачання за період до 17 травня 2021 року які містяться у особовому рахунку, є законною підставою для звернення до суду з позовом про стягнення такої заборгованості з попереднього власника. З такою позицією відповідача позивач не погоджується що і зумовило звернення до суду з відповідним позовом.
Згідно з ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частина 1 ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Відповідачем є особа, на яку вказує позивач як на порушника своїх прав.
Отже зазначений Позивачем відповідач - КП «Теплоенерго» ДМР здійснювало теплопостачання на об`єкт Позивача на підставі договору постачання природного газу побутовим споживачам, що є типовим, публічним та не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.
Враховуючи вищевикладене, КП «Теплоенерго» ДМР діяло відповідно до законодавства України.
Станом на сьогоднішній день, жодних прав Позивача КП «Теплоенерго» ДМР не порушувало, а діяло відповідно до вимог Кодексу газорозподільних мереж.
Позивачем до позовної заяви не було надано жодного доказу, які б спростовували факт несанкціонованого втручання в роботу лічильника газу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Таким чином, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, безпідставними та необґрунтованими, зазначені в позовній заяві обставини не доводять протиправність та незаконність дій КП «Теплоенерго» ДМР, у зв`язку з чим суд вважає відмовити у позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок сторони що їх понесла.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити. 
Судові витрати залишити за позивачем. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.О.Богун

15.04.2025