Справа №345/3188/25 
Провадження № 2/345/47/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24.04.2026 м. Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді      Кулаєць Б.О.,
секретарів судового засідання   Заткальницької Н.І., Мельник І.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Калуш цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування власністю,
з участю позивачки       ОСОБА_1 ,
представника позивачки     адвоката Іваніва О.Б.,
відповідача       ОСОБА_2 ,
представника відповідача    адвоката Крикун Т.О.,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позицій сторін:
адвокат Іванів О.Б., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: 
- виділити у користування позивачу кімнату, зазначену в технічному паспорті під № 3 площею 17,1 кв.м.;
- виділити у користування відповідачу кімнати, зазначені в технічному паспорті під № 2, площею 10,5 кв.м., та № 4, площею 17,2 кв.м., з балконом, площею 0,9 кв.м.;
- залишити у в спільному користуванні позивача та відповідача кухню (№5), коридор (№1), ванну (№б), туалет (№7).
Крім того, просить усунути перешкоди позивачці в користуванні квартирою шляхом зобов?язання відповідача забезпечити позивачці вільний доступ до квартири, надати їй ключі від вхідних дверей квартири, а також стягнути з відповідача в користь позивачки 20000,00 грн. моральної шкоди.
Свою позовну заяву мотивує тим, що ОСОБА_1 (надалі позивачка) належать 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 (надалі квартира). Це майно позивачка отримала у порядку спадкування після смерті батьків - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інша частка квартири успадкована ОСОБА_2 (надалі відповідач). Згідно технічного паспорта на квартиру, виданого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ», (надалі технічний паспорт) квартира складається з 3-х кімнат, коридору, кухні, ванни, туалету та балкону, загальною площею 62,2 кв.м. Після оформлення спадкових прав на квартиру позивачка намагалася добровільно вирішити питання користування цим майном. Однак з боку відповідача отримала відмову. 09.03.2025 позивачка намагалася потрапити в квартиру. Однак відповідач не впустив її. Більше того, відповідач проявив агресивну поведінку до позивачки та намагався нанести їй тілесні ушкодження. Всі події відбувалися в присутності свідка ОСОБА_5 . На такі дії позивачка викликала працівників поліції. Однак і приїзд працівників поліції не дав результату. Позивачка так і не змогла потрапити в квартиру. Позивачка вважає, що для вирішення її проблеми щодо користування квартирою через непорозуміння з відповідачем необхідно усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом зобов?язання відповідача надати позивачці вільний доступ до квартири, ключі від вхідних дверей квартири, а також встановити порядок користування квартирою. Про наявність конфлікту між сторонами по справі щодо користування спільною квартирою вказує звернення позивачки з даним позовом до суду, звернення останньої до правоохоронних органів, а також покази свідка. Окрім того, неможливість позивачки та відповідача вирішити між собою порядок та спосіб користування квартирою шляхом домовленості, яка б була прийнятною для всіх учасників конфлікту, також вказує про наявність порушеного права позивачки, яке підлягає захисту в судовому порядку. Запропонований позивачкою порядок користування квартирою не призведе до погіршення прав відповідача, виходячи з розміру належної кожному з них частки у квартирі. Оскільки відповідач свідомо чинить позивачці перешкоди в користуванні її власністю, це призвело до завдання їй моральної шкоди. Позивачка, маючи у власності майно, не має можливості користуватися ним з вини відповідача. Для позивачки є принизливою і образливою поведінка відповідача щодо неї, який не впускає її в квартиру, зневажливо ставиться до неї. Таким діями він її ображає, проявляє щодо неї зверхнє ставлення, зневажає її права як власника. Такі дії відповідача призвели до душевних страждань позивачки. Дії відповідача зумовили витрачання непотрібного часу на звернення в правоохоронні органи, а в подальшому до суду за захистом порушених прав. Образливою для позивачки є сама поведінка відповідача, зокрема його негативне ставлення до неї, яка має рівні майнові права з ним на квартиру і є його рідною сестрою. За таких обставин позивачка вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй моральну шкоду, розмір якої має бути не менше 20000 грн., що принаймні частково компенсує перенесені моральні страждання, спричинені діями відповідача.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позову.
Свій відзив мотивує тим, що його сестра, подаючи даний позов, зазначила, що він створив їй перешкоди у користуванні власністю: 1/3 частиною квартири по АДРЕСА_2 , власником 2/3 частин якої він являється. Крім того, вона навела неправдиву інформацію, що 09.03.2025 він намагався нанести їй тілесні ушкодження, коли вона намагалася потрапити в квартиру, та чинив їй перешкоди в користуванні власністю. Такі твердження позивачки не відповідають обставинам справи і є штучно створеним нею конфліктом з метою позбавити його єдиного житла. Квартира по АДРЕСА_2 належала йому та їхнім батькам. Тобто, квартира була набута ним і батьками шляхом приватизації житла. Позивачка в даній квартирі не проживала і не проживає. Їхній батько купив їй двокімнатну квартиру по АДРЕСА_3 , власником якої вона являється і де зареєстровано її проживання. На протязі ряду років сестра з ним та батьками не спілкувалася, допомоги перестарілим і хворим батькам не надавала. Коли ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_3 , позивачка подала до нотаріуса заяву на прийняття спадщини після смерті матері. Тобто нею було фактично успадковано 1/9 частину квартири по АДРЕСА_2 ще в жовтні 2022 року. Таким чином, у позивачки виникли не лише права на частину квартири (1/9) з жовтня 2022 року, а й обов`язки по утриманню даного майна, а з часу смерті батька обов?язки по утриманню 1/3 частини квартири. Проте позивачка до даного часу не несла та не несе жодних витрат по утриманню квартири, всі витрати несе він. Також за весь цей період часу позивачка не зверталася до нього щодо врегулювання питання встановлення порядку користування квартирою (ні за життя батька, ні після смерті батька). Більше того, позивачка після смерті матері жодного разу не приходила в житло, поки жив батько. 09.03.2025 ввечері, коли він відпочивав після робочого дня, попередньо не узгодивши з ним жодних питань щодо користування квартирою і утримання житла, позивачка разом зі своїм чоловіком прийшла в квартиру і почала грюкати в двері. Вона заявила, що буде тут жити з чоловіком і користуватися всім, що є в житлі. Саме позивачка проявила агресію, провокувала його, ображала та погрожувала, тому він не впустив її в квартиру, яка є єдиним його житлом, і де зареєстровано його проживання. В квартирі ним зроблено ремонт, встановлено автономне опалення, знаходяться виключно його речі, меблі, техніка, предмети побуту, а позивачка погрожувала, що заселить до нього циган. Більше позивачка з ним не зв?язувалася, вирішити питання щодо квартири в жоден спосіб не намагалася. Тому вважає, що ним не чинилися жодні перешкоди позивачці в користуванні частиною квартири, так як між ними не вирішено до даного часу порядок користування цим майном і утримання даного майна (в т.ч., і щодо комунальних послуг), а проживання позивачки зареєстровано в належній їй двокімнатній квартирі, де вона фактично і живе, і де знаходяться всі її речі. Відносно надання позивачці в користування кімнати, площею 17,1 кв.м., то житлова площа даної кімнати суттєво перевищує 1/3 частину житлової площі квартири, крім того, позивачка має власне житло - квартиру по АДРЕСА_3 , де і живе, там і знаходяться всі її речі. Визначити собі дану кімнату, площею 17,1 кв.м., в користування позивачка хоче, щоб створити йому неможливі умови для проживання, адже в квартирі по АДРЕСА_2 всі його речі. Тому на такий порядок користування квартирою він не згідний, адже іншого житла не має і утримання квартири, її ремонт, ним здійснювалося самостійно, без жодної участі позивачки. Вважає, що вимога позивачки про стягнення з нього моральної шкоди на її користь у розмірі 20000 грн. безпідставна та не обґрунтована. Позивачкою не доведено, ні завдання їй моральної шкоди, ні обґрунтованість такого розміру відшкодування моральної шкоди.
Представник позивачки подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що після приватизації квартири між батьками сторін та відповідачем мав місце конфлікт, в результаті якого відповідача вигнали з квартири батьки, забравши ключі. З того часу відповідач в квартирі не проживав, а винаймав житло в інших осіб. Участі в догляді за батьками відповідач не брав. За батьками сторін доглядала тільки позивачка, яка мала ключі від квартири, постійно їх відвідувала та допомагала їм до часу їх смерті. Однак після смерті матері сторін відповідач перейшов проживати у квартиру, забравши ключі від цього майна у позивачки. З того часу позивачка неодноразово приходила до квартири, однак доступу до неї не мала, а через конфлікт з відповідачем була позбавлена повноцінного спілкування і з батьком. Відповідач знав про права позивачки на квартиру, як на спадщину, однак будь-які дії по утриманню цього майна, в тому числі, і про проведення ремонту з позивачкою не погоджував. Площа кімнати, яку просить виділити для свого користування позивачка, це є ізольована кімната, без балкону і максимально забезпечує реалізацію житлових прав і прав власника на 1/3 частку для позивачки. Як зазначено вище, відповідач заперечує проти заявленого позивачкою позиву, що вже є обставинами, окрім інших, які свідчать про наявність перешкод у користуванні власністю. Право позивачки на квартиру відповідач заперечував і перед іншими особами, зокрема, у переписці з сином позивачки ОСОБА_6 . 
Представник відповідача подала до суду заперечення, в яких зазначила, що позивачкою у відповіді умисно перекручується ряд обставин і маніпулюється фактами з метою створення негативного враження щодо відповідача та виправдання самої позивачки щодо недопомоги похилому батьку. Також, на думку відповідача, позивачка хоче приховати штучність створеного нею ж конфлікту з метою позбавлення відповідача єдиного житла та вчинення на останнього тиску. Позивач зазначає неправдиві відомості, що вона опікувалася похилими батьками до їх смерті, та що відповідач мав начебто конфлікт з батьками. Відповідача батьки не виганяли з житла (адже він був одним із співвласників), і саме відповідач опікувався батьками, здійснив їх поховання. Те, що відповідач винаймав окреме житло, було зв?язано не з конфліктом з батьками, а з тим, що у відповідача є дружина. При цьому відповідач кожний день відвідував батьків, допомагав їм. Після смерті матері відповідач постійно перебував зі своїм батьком, оскільки батько хворів, потребував догляду та допомоги через стан здоров?я. Відповідач ніколи не виганяв позивачку і не перешкоджав їй бачитися з батьком, як вказано у відповіді на відзив. Це батько вигнав позивачку і не бажав її більше бачити через її поведінку після смерті матері. Ще за життя батьки вирішили, що з ними проживати залишиться саме відповідач. Щоб позивачка не претендувала на квартиру, батьки допомогли їй в придбанні окремого житла, де вона зараз і живе. Проте після смерті матері позивачка вчинила конфлікт з батьком, вчиняла на нього тиск, щоб він і цю квартиру переписав на неї. Після даного конфлікту за всі 8 місяців до смерті батька позивачка не навідала його жодного разу, жодного разу ним і його станом здоров?я не цікавилась. Відповідач за той період часу, коли позивачка приховувала, що вона теж є спадкоємцем матері, а, отже, і співвласником квартири, здійснив ряд покращень в квартирі та вклав багато особистих коштів в житло, весь час його утримував, а тому виділення позивачці кімнати, площею 17 кв.м., є несправедливим, адже квартира має всього 44 кв.м. жилої площі, тому 17 кв.м. є значно більше ніж 1/3 частина жилої площі. Позивачка має інше житло, крім частки у спірній квартирі, а щодо відокремленості даної кімнати, то всі кімнати у спірній квартирі є відокремлені.
Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовну заяву, з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, та просили її задоволити. Також представник зазначив, що підтвердження розміру судових витрат буде подано у відповідний процесуальний строк після ухвалення рішення. 
Додатково в судовому засіданні позивачка пояснила, що після її одруження батько та її чоловік їздили на заробітки. За зароблені гроші вона з чоловіком купили квартиру. Батьки також частково допомогли з придбанням житла, а вона з дітьми, на їхнє прохання, знялася з реєстрації зі спірної квартири, щоб не ввійти в приватизацію. Квартира була приватизована на трьох осіб: батьків і брата. Однак фактично в ній проживали тільки батьки. Брат постійно проживав окремо з цивільною дружиною. Коли батьки постаріли і часто хворіли, вона постійно до них приходила і доглядала їх. Після смерті мами прийняла спадщину, успадкувавши 1/9 частину квартири. Після смерті мами вона ще два тижні приходила до батька, а потім прийшов брат з дружиною і почав проживати в спірній квартирі. Оскільки батько хотів жити в своїй квартирі, тому сказав братові жити з ним і доглядати його. Останні 6-7 місяців вона за батьком не доглядала, так як брат з дружиною забрали в неї ключі, наговорювали на неї батькові та налаштували його проти неї. Після смерті батька успадкувала 2/9 частини квартири, а тому на даний час вона є власником 1/3 частини квартири. 
09.03.2025 вона разом з чоловіком і документами на право власності прийшла до брата. Однак брат почав кричати, конфліктувати, намагався її вдарити, погрожував, що, якщо вона переступить поріг квартири, то вб`є її. Чоловік став між ними і запобіг побиттю. Вона злякалася за своє здоров`я, так як у неї кардіостимулятор, і їй не можна хвилюватися. Вона викликала поліцію, пояснила, показала документи. Працівники поліції постукали, брат відчинив, але, ні їх, ні її до квартири не впустив. Спілкувалися на сходовій клітці. В розмові брат повідомив, що не пустить її в квартиру до рішення суду і комісії, яка вкаже, котра з кімнат її. Після цього вона більше не приходила до брата, а звернулася до суду.
Вона і до того ходила до квартири, щоб поспілкуватися з відповідачем, але дверей ніхто не відчиняв. Тому того разу в березні йшла ввечері, щоб бачити, чи світить світло, і чи є хтось дома. Крім того, брат заблокував її у всіх месенджерах та на телефоні, тому вона не могла до нього додзвонитися, щоб обговорити будь-які питання щодо майна. З ним спілкувався тільки її син.
В минулому у неї з братом були добрі стосунки, однак тепер вони конфліктують через батьківську квартиру. Вона хоче мати доступ до квартири, проживати в ній, користуватися кімнатою, яка по площі найбільш наближено відповідає її частці в майні. 
Відповідач та його представник у судовому засіданні у задоволені позову просили відмовити з підстав, викладених у відзиві та запереченнях.
Відповідач в судовому засіданні додатково зазначив, що сестра має житло, яке їй придбали батьки, а квартира мала належати йому. Про це батьки за життя неодноразово говорили, однак заповіту чи іншого документу з цього приводу не склали. Після оформлення 1/3 частини квартири позивачка жодного разу не намагалася з ним говорити, як вони будуть нею користуватися та розподіляти витрати. Один раз сестра прийшла у вечірню пору доби, не попередивши та неузгодивши заздалегідь даного візиту, спровокувала конфлікт, щоб викликати поліцію, і більше не приходила. Він знав, що сестра прийняла спадщину після смерті матері та батька.
Він є старшою людиною, хоче спокою, а не конфліктів. Тому вважає неможливим, щоб вони проживали в одній квартирі. Більше того, позивачка сильно конфліктує з його дружиною, що також унеможливлює спільне проживання. Він не може надати їй в користування кімнату, про яку вона просить, так як ця кімната більша за площею, ніж її частка. Крім того, в цій кімнаті він зберігає велику кількість своїх речей, які не має куди подіти. Позивачка має де жити. 
Позивачка не хоче, щоб його частка перейшла до його дружини, тому він пропонував скласти договір довічного утримання з одним з її синів, який є його похресником, а вона, в свою чергу, також мала б переписати свою частку на нього, але сестра на це не згідна.
Заперечує проти позову, так як спільно вони проживати не зможуть, оскільки між ними будуть постійні конфлікти.
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:
ухвалою суду від 27.06.2025 відкрито провадження у справі, призначено відкрите підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження.
15.07.2025 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 27-37).
04.08.2025 представник позивачки подав до суду відповідь на відзив (а.с. 43-51).
Ухвалою суду від 06.08.2025 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 (тридцять) днів.
12.08.2025 представник відповідача подала до суду заперечення (а.с. 55-59).
Ухвалою суду від 26.09.2025 підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що являється чоловіком позивачки та пояснив, що відповідач не хотів спілкуватися з його дружиною та пускати її у квартиру АДРЕСА_1 , частку у власності якої має остання. Водночас він разом з дружиною після роботи, 09 березня 2025 року, близько 19:30-20:00 год., хотіли потрапити у вказану квартиру. Двері відчинив відповідач, однак в середину їх не пускав, не хотів спілкуватися, питав їх, чому вони сюди прийшли, почав конфліктувати. Якби він не був присутнім, то відповідач вдарив би його дружину. Після цього вони викликали поліцію. До зазначеної події його дружина також ходила до вказаної квартири, однак відповідач не хотів з нею спілкуватися та не пускав її у квартиру. Про це він знає зі слів позивачки. Вони не домовлялися з відповідачем, що прийдуть ввечері до нього. Вони подзвонили до сусідки, щоб вона їх впустила у під`їзд. Він думає, що сторони не зможуть жити в одній квартирі. Він разом з дружиною проживають у їхній спільній квартирі. Вони одружені з позивачкою з 1988 року та після одруження близько 5 років проживали разом у с. Дебальцево Дніпропетровської області. Після цього переїхали проживати по АДРЕСА_2 , де жили декілька років. Він разом з тестем поїхав на заробітки, після чого купив квартиру, і з 1997 року вони почали проживати у власній квартирі, яка оформлена на дружину. У квартирі по АДРЕСА_2 після того, як вони переїхали, залишилися проживати тесть, теща і брат його дружини. Теща померла близько трьох років тому, а тесть близько двох років назад. Після смерті батьків його дружина почала ходити до відповідача з метою вирішення питання щодо спірної квартири. Яким способом його дружина хотіла вирішити це питання, він не знає. Відповідач чинить перешкоди його дружині у користуванні спільною квартирою, зокрема, не пускає у квартиру та не хоче спілкуватися. Після березня 2025 року більше не було спроб потрапити у вказане житло. З дружиною у добрих відносинах.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що являється дружиною відповідача, та пояснила, що, коли вони з чоловіком приходили до квартири по АДРЕСА_2 , там завжди були крики. Тато (батько позивача) був спокійний, однак почав зриватися, оскільки проходила донька, якій все не подобалося. Після смерті мами, батько сказав, щоб вона більше не проходила. Батьки сторін хворіли. Тато не міг ходити, а мама мала хворобу серця. 09.03.2025 позивачка не дзвонила попередньо і не казала, що прийде до них додому. Остання стукала у двері. Вона їх відчинила. Позивачка повідомила, що хоче зайти у квартиру. Вона закрила двері, покликала чоловіка і сказала, щоб він йшов говорити зі сестрою. Крім того, вона спитала в позивачки, чому вона сюди прийшла, і зазначила, щоб остання більше цього не робила, оскільки має свою квартиру. Після цього позивачка викликала поліцію. Під час цієї події вона не чула, щоб чоловік ображав сестру. Їй відомо, що позивачка хоче одну кімнату у їхній квартирі, однак для чого їй це, вона не знає. Поліція до квартири не заходила та в неї пояснень не брала. Знає, що у власності позивачки є 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала від батьків. Вона 09.03.2025 просто не хотіла пустити позивачку у квартиру, і не хоче, що остання у ній проживала. Вони всіма кімнатами користуються, а одну зі жилих кімнат використовують, як кладову, і вона не забере звідти речі, щоб позивачка там проживала. Вони з відповідачем вже два роки перебувають у зареєстрованому шлюбі, а всього спільно проживають близько 40 років. Більшість часу проживали в орендованих квартирах. Коли мама чоловіка померла, то вони пішли жити по АДРЕСА_4 разом з батьком і проживають там по теперішній час. До того батьки там жили самі. Позивачка в спірній квартирі не проживала. Конфлікт з позивачкою почався ще за життя батька, однак його причину вона не знає. Коли помер батько, позивачка виявила бажання користуватися часткою в квартирі, зокрема, сказала, що хоче жити в квартирі. Конфлікт щодо бажання позивачки жити квартирі триває близько 3 років. Позивачка не буде проживати у вказаній квартирі, оскільки вона цього не хоче, і чоловік також цього не бажає. Вона була очевидцем тільки однієї події, коли позивачка хотіла зайти у квартиру. Інших спроб не було. 
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що являється сином позивачки, а відповідач є його вуйком та пояснив наступне. Сторони по справі ніяк не можуть поділити майно своїх батьків. Його дідусь – батько сторін дуже не любив дружину його вуйка і не хотів, щоб спірна квартира дісталася їй. Не раз були такі ситуації, що дідусь дзвонив йому і казав, що хоче на нього з братом переписати майно, але водночас він не хотів образити своїх дітей. В його батька наявні проблеми з алкоголем, і коли він в стані алкогольного сп`яніння, його матір хоче ночувати у спірній квартирі, 1/3 частка якої по спадщині належить їй. Водночас його вуйко вважає, що квартиру, в якій проживають його батьки, їм прибав дідусь, однак насправді кошти на дану кварту заробив його батько, працюючи за кордоном, коли він ще був маленький. Йому не відомо, чи матір говорила вуйкові, що їй необхідно користуватися вказаною квартирою у зв`язку зі зловживанням її чоловіком алкоголем. З матір`ю він не приходив до спірної квартири після того, як вона отримала спадщину. Щодо скриншотів переписок, які наявні у матеріалах справи, то він просто хотів допомогти з оформлення документів по спадщині, а також допомогти фінансово. 
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначила, що перебуває у приязних відносинах зі сторонами, та пояснила, що являється сусідкою відповідача, вони живуть на одній сходовій клітці. Вона проживає там близько 50 років. У вказаній квартирі проживали сторони та їхні батьки. Коли позивачка одружилася, то перейшла проживати на іншу квартиру. Водночас відповідач зійшовся з його теперішньою дружиною, і вони також пішли проживати окремо на орендовану квартиру, оскільки батьки сторін були проти останньої. Коли матір сторін померла, а батько вже сильно хворів, то відповідач разом з дружиною переселилися у батьківську квартиру. Потім позивачка попросила її, щоб вона в той час, коли відповідач з дружиною будуть на роботі, дивилася за їхнім батьком, годувала його. Вона робила це тільки 2 тижні, а тоді дружина відповідача почала говорити, що не хоче нікого бачити посторонього в квартирі, щоб нічого звідти не пропало. Після цього вона віддала ключі від квартири. Щодо інциденту, який відбувся між сторонами, то може сказати те, що 09.03.2025 їй подзвонила позивачка і попросила дати магніт від домофону, щоб вона змогла зайти в під`їзд, на що вона кинула їй його з вікна. Позивачка стукала у двері до відповідача, однак їй довго ніхто не відчиняв. Потім, коли позивачка віддавала їй ключі, то вони ще розмовляли. В цей час відкрив двері відповідач та почав замахуватися до позивачки. Якби не був присутній чоловік останньої, то відповідач вдарив би позивачку. Вона перелякалася, а відповідач заштовхав її в її квартиру і зачинив двері. Потім приїхала поліція. Коли відповідач відкрив двері, то він кричав позивачці, що вона тут робить і що її ноги тут не буде. Вона бачила декілька раз, як позивачка виходила з під`їду і казала, що її не пускають в квартиру.
ОСОБА_1 на праві власності належить 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 , що підтверджуються свідоцтвами про право на спадщину за законом, виданими 28.02.2025 приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Гаврилюком O.І., зареєстрованими в реєстрі за номерами 181 та 182, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі та витягами з Державного реєстру речових прав (а.с. 8-13).
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 15.10.2024 вона складається з трьох житлових приміщень, а її загальна площа становить 62,2 кв.м., в тому числі: житлове приміщення під № 2 – 10,5 кв.м., житлове приміщення під № 3 – 17,1 кв.м., житлове приміщення під № 4 – 17,2 кв.м.,кухня – 5,9 кв.м, ванна - 2,1 кв.м, туалет - 1,1 кв.м., коридор – 7,4 кв.м., та балкон - 0,9 кв.м. Загальна житлова площа – 44,8 кв.м. (а.с. 14-15).
Згідно з листом заступника начальника Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області Тимочко В. від 06.06.2025 представника позивачки повідомлено про те, що 09.03.2025 о 19:25 год. на гарячу лінію 102 зверталася ОСОБА_1 , яка повідомила, що брат не впускає до квартири. Дана подія зареєстрована в ЄО № 8887 від 09.03.2025. В ході реагування на дане повідомлення працівниками УПО прибувши за адресою АДРЕСА_2 , було встановлено що між заявницею і її братом ОСОБА_2 виник словесний конфлікт, в ході якого обоє вирішили самостійно звернутися до суду для подальшого вирішення питання щодо поділу майна. А також заявниця повідомила що допомоги працівників поліції більше не потребує, від написання заяви та надання будь-яких письмових пояснень відмовилась (а.с. 16).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14.04.1998 відділ обліку, оренди нежитлових приміщень і приватизації державного житла виконкому Калуської міської Ради народних депутатів посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (позивач) (а.с. 35).
Крім того, за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 18.03.2025 приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Гаврилюком O.І., зареєстрованих реєстрі за номерами 240 та 241, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав від 18.03.2025 (а.с. 33, 34).
Відповідно до позовної заяви  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, позивачка 05.11.2024 звернулася з нею до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з метою визнання права власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . а саме: на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 45-47).
Згідно зі скріншотом повідомлень відправник звертається до особи, яка записана, як ОСОБА_9 , з метою отримання інформації, чи останній зробив технічний паспорт, оскільки необхідно оформити право власності, на що він відповів, що знає і це його справа. Крім того, відправник зазначив, що 1/3 квартири вийде мамі по спадщині, на що ОСОБА_9 відповів, що його мама нічого не отримає (а.с. 50). Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 підтвердив, що це саме він вів переписку з відповідачем.
Оцінка суду:
вислухавши доводи та заперечення сторін по справі, дослідивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
У силу частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За правилами частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.
Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15 дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Підставою для подання такого позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей (постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі №523/4591/16-ц (провадження №61-12026св18), від 16 лютого 2021 року у справі №127/33179/19 (провадження №61-16450св20), від 26 лютого 2025 року у справі №372/5214/23 (провадження №61-16073св24)).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_10 та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 , яка являється предметом спору.
Водночас, з огляду на встановлені під час судового розгляду обставини, а саме:
- заперечення відповідача щодо позову ОСОБА_10 про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування власністю;
- звернення позивачки до правоохоронного органу з приводу події, яка мала місце 09.03.2025 та полягала у тому, що відповідач не впускав її до квартири, яка є предметом спору (а.с. 16), що не заперечується самим відповідачем та підтверджується показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які були безпосередніми очевидцями вказаної події та зазначили про виникнення між сторонами конфлікту, а також підтверджується показами свідка ОСОБА_8 , яка вказала, що вона відчинила позивачці двері, остання хоті ввійти до квартири, але вона закрила двері та покликала чоловіка, який не впустив сестру в квартиру. Після чого позивачка викликала поліцію;
- наявність між сторонами конфліктної ситуації, зокрема, щодо користування житловим приміщенням, яке належить їм на праві спільної часткової власності, що узгоджується з показами: свідка ОСОБА_7 , який зазначив, що після смерті батьків його дружина (позивачка) почала ходити до відповідача з метою вирішення питання щодо спірної квартири; свідка ОСОБА_8 , яка зазначила, що конфлікт з позивачкою почався ще за життя батька, однак після смерті останнього ОСОБА_10 виявила бажання користуватися часткою в квартирі, зокрема, сказала, що хоче жити в квартирі. Конфлікт щодо бажання позивачки жити квартирі триває близько 3 років. Позивачка, на думку свідка ОСОБА_8 , не буде проживати у вказаній квартирі, оскільки вона цього не хоче і чоловік (відповідач) також цього не бажає; свідка ОСОБА_6 , який зазначив, що сторони по справі ніяк не можуть поділити майно своїх батьків (спірну квартиру);
- відсутність у позивачки ключів від квартири АДРЕСА_1 ;
- неможливість сторін вирішити спір шляхом домовленості, яка б була прийнятною для всіх учасників конфлікту,
суд вважає, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 наявний спір щодо чинення ОСОБА_2 перешкод ОСОБА_10 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування вказаною квартирою.
За таких обставин суд приходить до висновку не лише про фактичну наявність між сторонами конфлікту, а й неможливість останніх вирішити його шляхом домовленості, яка б була прийнятною для всіх учасників конфлікту, враховуючи те, що під час судового розгляду сторони намагалися у добровільному порядку вирішити спірні питання, однак не дійшли до консенсусу, що вказує про наявність порушеного права позивачки, яке підлягає захисту в судовому порядку.
Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд (подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 753/95/21).
Крім того, суд звертає увагу сторони відповідача не те, що сам факт заперечень проти позову вказує про невизнання, оспорення прав позивачки, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 466/8225/20 та від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22,в яких вказано, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.
Доводи сторони відповідача про наявність у позивачки іншого житла відхиляються судом, оскільки ОСОБА_10 є співвласницею квартири АДРЕСА_1 , а тому недопущення останньої до належного їй майна є порушенням права власника на володіння та користування майном.
Таким чином, за встановлених обставин, суд вважає за необхідне усунути перешкоди  ОСОБА_1  в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов?язання  ОСОБА_2 забезпечити їй вільний доступ до вказаної квартири та надати ключі від вхідних дверей квартири.
Крім того, звертаючись до суду, представник позивачкипросив встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши ОСОБА_1  у користування кімнату, зазначену в технічному паспорті під № 3, площею 17,1 кв.м., а відповідачу виділити у користування кімнати, зазначені в технічному паспорті під № 2, площею 10,5 кв.м., та № 4, площею 17,2 кв.м., з балконом, площею 0,9 кв.м., при цьому в спільному користуванні співвласників залишити кухню (№ 5), коридор (№1), ванну (№б), туалет (№7).
З долученого до матеріалів справи технічного паспорта на спірну квартиру встановлено, що вона складається з трьох житлових приміщень, а її загальна площа становить 62,2 кв.м., в тому числі: житлове приміщення під № 2 – 10,5 кв.м., житлове приміщення під № 3 – 17,1 кв.м., житлове приміщення під № 4 – 17,2 кв.м., кухня – 5,9 кв.м, ванна - 2,1 кв.м, туалет - 1,1 кв.м., коридор – 7,4 кв.м., та балкон - 0,9 кв.м. Загальна житлова площа - 44,8 кв.м. 
Крім того, за вище вказаних обставин, які суд вважає доведеними, відмова у встановленні порядку користування спірною квартирою призведе до правової невизначеності у правовідносинах між сторонами та відсутності реальної можливості у позивачки реалізувати своє право на користування спільним майном, що узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 203/5356/23.
А тому, враховуючи, що між співвласниками квартири не досягнуто згоди щодо порядку користування належної їм на праві спільної часткової власності квартирою, частка позивачки ОСОБА_1  у праві власності на квартиру становить 1/3, що відповідно дорівнює 14,93 кв.м. житлової площі (44,8 кв.м. / 3), суд, беручи до уваги, що відповідач не запропонував іншого варіанту користування спірною квартирою, а лише заперечував проти позову, вважає, що необхідно встановити порядок користування спірною квартирою згідно з варіантом, запропонованим представником позивачки, зокрема, виділивши ОСОБА_1 у користування кімнату з площею 17,1 кв.м., що з урахуванням площ інших житлових приміщень в розрізі виділення будь-якої з них буде становити найменше відхилення від її ідеальної частки (на 14,53 % у сторону збільшення).
При цьому, встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, з урахуванням планування квартири, являється єдиним оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири. Надання кожному із співвласників у користування окремо виділеної жилої площі відповідно до їх ідеальних часток у спільній частковій власності є неможливим.
При цьому, у зв`язку з неможливістю забезпечити точну відповідність реальних часток ідеальним є можливість відійти в незначних розмірах від такої відповідності. Таке користування кімнатами із незначною невідповідністю щодо розміру часток не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість встановлення такого порядку користування, який є варіантом, що найбільш наближено відповідатиме розмірам житлової площі належної сторонам, а також відповідатиме інтересам останніх. А тому позов в даній частині позовних вимог необхідно задовольнити.
Щодо відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно п. 5 вищезазначеної Постанови, з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обов`язок доказування наявності моральної шкоди покладається на позивача.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.
У постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Верховним Судом зазначено, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
Також у цій постанові суд касаційної інстанції визначив, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи.
Як зазначив, представник позивачки у позовній заяві, оскільки відповідач свідомо чинить позивачці перешкоди в користуванні її власністю, це призвело до завдання їй моральної шкоди. Позивачка, маючи у власності майно, немає можливості користуватися ним з вини відповідача. Для позивачки є принизливою і образливою поведінка відповідача щодо неї, який не впускає її в квартиру, зневажливо ставиться до неї. Таким діями він її ображає, проявляє щодо неї зверхнє ставлення, зневажає її права як власника.
Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, суд приходить висновку, що стороною позивачки не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, що, беручи до уваги тягар доказування при вирішенні питання про компенсацію моральної шкоди, дає підстав вважати про недоведеність заподіяння позивачці моральних страждань.
При цьому суд вважає, що часткове задоволення позову, шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою та встановлення порядку користування нею є достатньою сатисфакцією для позивачки.
На підставі викладеного,ст.1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 355, 356, 358, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 13, 80, 81 ЦПК України, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та встановлення порядку користування власністю задовольнити частково.
Усунути перешкоди  ОСОБА_1  в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов?язання  ОСОБА_2 забезпечити  ОСОБА_1  вільний доступ до квартири та надати їй ключі від вхідних дверей квартири.
Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , наступним чином:
- виділити у користування  ОСОБА_1  кімнату, зазначену в технічному паспорті під № 3, площею 17,1 кв.м.;
- виділити у користування  ОСОБА_2  кімнати, зазначені в технічному паспорті під № 2, площею 10,5 кв.м., та № 4, площею 17,2 кв.м., з балконом, площею 0,9 кв.м.;
- залишити у спільному користуванні  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 кухню (№ 5), коридор (№ 1), ванну (№ б), туалет (№ 7).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. 
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду. 
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя: