Номер провадження: 22-ц/813/4087/26 
Справа № 522/14602/24-Е
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
Іменем України
23.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Коновалової В.А.,
суддів: Лозко Ю. П., Карташова О. Ю.
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Монастирна Інга Олександрівна , 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Домусчі Л.В., за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 203344-КС-003 від 28.01.2021 року у розмірі 37 590,46 грн, в обґрунтування позовних вимог зазначивши, що 28.01.2021 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір №203344-КС-003 про надання кредиту, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес позика» 28.01.2021 року направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір №203344-КС-003 про надання кредиту та 28.01.2021 року відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору №203344-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. За умовами договору позивач надав відповідачу кошти у розмірі 24 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит. Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав, надав позичальнику грошові кошти в розмірі 24 000,00 грн шляхом перерахування їх на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , однак до теперішнього часу боржник свої зобов`язання за кредитним договором №203344-КС-003 про надання кредиту належним чином не виконала, а лише частково сплатила кошти, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором. Оскільки відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання за договором №203344-КС-003 про надання кредиту, станом на 16.08.2024 року утворилась заборгованість в розмірі 37 590,46 грн, яка складається з суми прострочених платежів по тілу кредиту - 21 054,22 грн, суми прострочених платежів по процентам - 16 536,24 грн. З урахуванням наведеного просив суд позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 01 липня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» заборгованість за договором №203344-КС-003 від 28.01.2021 року станом на 16.08.2024 року у розмірі 37 590,46 грн: сума прострочених платежів по тілу кредиту - 21 054,22 грн, сума прострочених платежів по процентам - 16 536,24 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив із того, що 28.01.2021 року ТОВ «Бізнес позика» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 24 000,00 грн, строк кредитування 16 тижнів, термін дії договору до 20.05.2021 року, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту складає - 42 240,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 373,90448160 процентів. Із змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що він містить елементи договору банківського рахунку та кредитного договору. Відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом судом встановлено, що станом на 16.08.2024 року ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Бізнес позика» у сумі 37 590,46 грн, з яких: 21 054,22 грн - заборгованість за кредитом; 16 536,24 грн - заборгованість по відсотках (за період з 28.01.2021 року по 20.05.2021 року). Відповідач здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості за договором №203344-КС-003 на загальну суму 10 560,00 грн. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач (позичальник) вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору та, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Доказів на спростування заборгованості суду відповідачем не надано, відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних інтересів ТОВ «Бізнес позика», а тому суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє представник Монастирна Інга Олександрівна , просить скасувати рішення Приморського районного суд м. Одеси від 01.07.2025 року по справі №522/14602/24-Е та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що жодних листів, судових повісток, копій позовної заяви з доданими матеріалами відповідач від суду не отримувала, що є порушенням прав та ст. 8 ЦПК України, та позбавило відповідача по справі захищати свої права та законні інтереси в судовому засіданні, можливості користуватися правами, передбаченими ч. 1 ст. 43 ЦПК України, зокрема права надавати докази, якими заперечуються позовні вимоги. Судом порушено приписи ст. 281 та 283 ЦПК України, не було досліджено суттєві факти, які прямо впливають на обсяг позовних вимог. Вказане є підставою для скасування рішення суду, адже позбавило відповідача користуватися правами, а також заявити про застосування строків позовної давності. 
Скаржник наголошує, що сторони не погодили основних (істотних) умов договору, предмет договору, не погодили сам факт укладення договору, суму (ліміт) кредиту. До позовної заяви не додано доказів, що саме з цим договором банківського обслуговування фізичних осіб відповідач ознайомлена і погодилась, розрахунок заборгованості взагалі відсутній в матеріалах справи. Позивачем не додано документи первинної бухгалтерської документації на підтвердження заборгованості. Зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом 02.09.2024, тому строк позовної давності у даних правовідносинах пропущений у зв`язку з його спливом 20.05.2024. Скаржник просить застосувати до вказаних позовних вимог позовну давність, а у їх задоволенні відмовити.
З огляду на вказане, ОСОБА_1 вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01.07.2025 підлягає перегляду для реалізації прав відповідача, наданих процесуальним законодавством України, Конституцією України та Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод, яка ратифікована Україною в законному порядку, а саме права на справедливий судовий розгляд та законний захист прав.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.08.2025 року відкрито апеляційне провадження та Товариству з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України. 
Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідно до якого позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що кредитором долучено достатню кількість належних доказів, доведено факт укладання кредитного договору між сторонами та факт видачі кредитних коштів боржнику. Суд надав належну оцінку всім доводам позивача. Відповідач вводить суд в оману, стверджуючи про неотримання коштів за кредитом. Суд першої інстанції належним чином дослідив всі надані позивачем докази на підтвердження факту укладання кредитного договору між сторонами та факту отримання кредитних коштів боржником і як наслідок, ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Також заслуговує на увагу факт здійснення відповідачем часткової оплати заборгованості за договором №203344-КС-003 про надання кредиту від 28.01.2021 на загальну суму 10 560,00 грн. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Щодо строків позовної давності та їх застосування, то у даній справі, враховуючи що сплив строку позовної давності при пред`явленні позову до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором припав на період дії воєнного стану в Україні, такий строк підлягає продовженню та зупиненню до закінчення або скасування воєнного стану в Україні.
Представник ОСОБА_1 - Монастирна І. О. копію ухвали про відкриття провадження від 08.08.2025 року отримала 09.08.2025 року о 10:36:01 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» копію ухвали про відкриття провадження від 08.08.2025 року та апеляційну скаргу отримало 09.08.2025 року о 10:36:01 та 24.07.2025 року о 22:35:24 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками про доставку електронного документу. 
Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості за договором №203344-КС-003 про надання кредиту від 28.01.2021 у розмірі 37 590,46 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 30 = 90 840,00 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України. 
Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводиться без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України. 
Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що 28.01.2021 року ТОВ «Бізнес позика» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 24 000,00 грн, строк кредитування 16 тижнів, термін дії договору до 20.05.2021 року, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту складає - 42 240,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 373,90448160 процентів. Із змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що він містить елементи договору банківського рахунку та кредитного договору. Відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом судом встановлено, що станом на 16.08.2024 року ОСОБА_1 має заборгованість перед ТОВ «Бізнес позика» у сумі 37 590,46 грн, з яких: 21 054,22 грн - заборгованість за кредитом; 16 536,24 грн - заборгованість по відсотках (за період з 28.01.2021 року по 20.05.2021 року). Відповідач здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості за договором №203344-КС-003 на загальну суму 10 560,00 грн. Зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач (позичальник) вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору та, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. Доказів на спростування заборгованості суду відповідачем не надано, відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором, що є порушенням законних інтересів ТОВ «Бізнес позика», а тому суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Загальні правила щодо форми договору визначено у ст. 639 ЦК України, згідно із якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Тобто, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 Кодексу). 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 08 серпня 2022 року у справі №234/7298/20.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Положення ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачають відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», в редакції на час виникнення правовідносин, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис»).
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 січня 2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено договір №203344-КС-003 про надання кредиту, відповідно до п.1 якого кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 24 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором про надання кредиту та правилами надання споживчих кредитів (надалі - договір). При цьому, договір про надання кредиту укладено з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно, в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію»,
У вказаному пункті вказано, що тип кредиту є кредит, строк кредиту становить 16 тижнів, процента ставка: в день 0,93500387, фіксована, комісія за надання кредиту: 1 200,00 грн, загальний розмір наданого кредиту: 24 000,00 грн, термін дії договору: до 20.05.2021, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту: 42 240,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка: 373,90448160 процентів.
Для ознайомлення з правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика» та інших супутніх документів та підписання договору №203344-КС-003 про надання кредиту від 28 січня 2021 позичальнику надано одноразовий ідентифікатор G5225.
З візуальної форми послідовності дій клієнта ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнес позика» вбачається порядок дій, здійснений сторонами кредитного договору щодо його укладення, зокрема дата та час вчинення цієї дії, послідовність дій з детальним описом та відомості про виконавця, яким вчинено ту чи іншу дію. 
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 24 000,00 грн, що підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням АТ КБ «Приватбанк» №24080 від 28.01.2021.
Колегія суддів вважає, що спірний договір укладено в електронному вигляді з використанням одноразового ідентифікатора підпису, відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов та у сторін, відповідно до приписів статті 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які виникають із кредитного договору. 
З витягу з інформаційно-телекомунікаційної системи www.my.bizpozyka.com вбачається, що ОСОБА_1 подала заявку на отримання кредиту, де відповідно вказала свої персональні дані, а також номер банківського рахунку/банківської картки для перерахунку коштів рахунку № НОМЕР_1 , фінансовий номер телефону позичальника НОМЕР_2 .
Відповідно до п.п. 3.1.1 Правил надання споживчих кредитів, після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в особистому кабінеті заявника розміщається оферта, яка є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електрону комерцію» та, відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію», включає умови, викладені у цих правилах, які є невід`ємною частиною договору. Після отримання заявником оферти заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор.
У випадку відмови від укладення заявником договору чи не підписання його шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оферта вважається не акцептованою заявником і втрачає силу (п.п. 3.1.3 Правил).
28.01.2021 року ТОВ «Бізнес Позика» направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір №203344-КС-003 про надання кредиту. 
Відповідь позичальника, якому адресована пропозиція укласти договір про надання кредиту, надається шляхом надсилання електронного повідомлення кредитодавцю. 
28.01.2021 року відповідач ОСОБА_1 прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення договір №203344-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою, шляхом направлення через ІТС одноразового ідентифікатора G5225.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. 
Слід зазначити, що підпис відповідача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, загальними умовами кредитування, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. 
Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; не оспорював кредитний договір в частині або в цілому, договір про надання кредиту містить інформацію щодо загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту. 
При цьому, спірний договір в судовому порядку не оскаржувався, не визнавався недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Отже, відповідач ОСОБА_1 зі своєї власної волі залишила на офіційній інтернет-сторінці (веб-сайт) ТОВ «Бізнес позика» заявку на оформлення кредиту, відповідно зареєструвався й авторизувався на порталі кредитодавця із наданням усієї необхідної інформації (паспорт, адреса реєстрації, РНОКПП, реквізити банківської карти і т.д.), попередньо заповнивши усі необхідні анкетні дані, після чого позивач, погодивши кредит для відповідача і врегулювання безпекових заходів, надав останньому оферту, тобто пропозицію укласти договір. Відповідач, у свою чергу, прийняла таку пропозицію, підписавши кредитний договір ОСОБА_1 посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідач з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту до вільно обраної нею фінансової установи, а саме ТОВ «Бізнес позика», отримавши від останнього всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору. 
Відповідно до п. 2 кредитного договору, протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів.
Згідно частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором 
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. 
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. 
В пункті 3 договору про надання кредиту №203344-КС-003 від 28.01.2021 зазначено графік платежів за період з 11.02.2021 по 20.05.2021, згідно якого за вказаний період проценти за користування кредитом становлять 17 040,00 грн, тобто вказану суму процентів за договором №203344-КС-003 відповідач повинна була сплатити у разі належного виконання зобов`язання та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів.
Однак відповідачем належним чином умови кредитного договору не виконувалися та з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором про надання кредиту №203344-КС-003 від 28.01.2021 вбачається, що станом на 17.08.2024 року відповідач має прострочену заборгованість у сумі 37 590,46 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредитом - 21 054,22 грн, заборгованості по процентам - 16 536,24 грн.
При цьому, детальний розрахунок заборгованості за кредитом містить інформацію, що нарахування відсотків за користування кредитом відбувалося у межах визначеного сторонами строку кредитування з 28.01.2021 року по 20.05.2021 року, виходячи із відсоткової ставки, передбаченої умовами договору. При цьому, загальна сума нарахованих відсотків становить 16 526,24 грн, і зазначена сума після закінчення строку дії договору (20.05.2021 року) не змінювалася. 
Колегія суддів вважає, що позивачем правомірно здійснено нарахування процентів за користування кредитом за період узгодженого строку кредитування з 28.01.2021 року по 20.05.2021 року, виходячи із процентної ставки, встановленої в договорі про надання кредиту №203344-КС-003 від 28.01.2021 за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості.
Щодо доводів скаржника про відсутність доказів отримання нею кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів, які б спростовували належність їй банківського рахунку, на який було перераховано кредитні кошти - № НОМЕР_1 , а також належність їй фінансового номеру телефону - НОМЕР_2 (наприклад, довідки з банку та від мобільного оператора щодо зареєстрованих на ім`я відповідача банківських карток та номерів телефонів), зважаючи на те, що тягар доказування відсутності заборгованості та факту укладення договору у даній категорії спорів покладено саме на відповідача. Апеляційна скарга ОСОБА_1 містить той самий номер засобів зв`язку, що вказаний у дог договорі про надання кредиту №203344-КС-003 від 28.01.2021.
Персональні дані позичальника (ПІБ, РНКОПП, реквізити паспорта, зареєстрована адреса місця проживання), необхідні для укладення договору, були отримані кредитором після самостійного повідомлення їх відповідачем. Іншого способу отримати персональні дані позичальника кредитор не мав. Доказів звернення до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з використанням персональних даних відповідача матеріали справи не містять. Відтак, відповідач не спростував факт самостійного волевиявлення позичальника щодо оформлення кредитних правовідносин, за якими стягується заборгованість у справі. За наявності усіх достовірних персональних даних позичальника у договорі, повідомлених кредитору, та фіксування досягнення згоди сторонами щодо всіх істотних умов договору у спосіб введення одноразового ідентифікатора, колегія суддів вважає, що посилання скаржника про те, що позивач не надав доказів перерахування коштів не може свідчити про наявність обґрунтованих сумнівів у тому, що саме відповідач є стороною позичальника за вказаним договором. 
Доводи скаржника про ненадання позивачем розрахунку заборгованості спростовуються матеріалами справи, які містять вказаний розрахунок, який сумнівів у апеляційного суду не викликає, адже свідчить про дотримання кредитором як періоду нарахування процентів, так і використання розміру процентної ставки за визначеними умовами договору. Зауважень із посиланням на неправильність проведеного позивачем розрахунку із наданням відповідних доказів відповідачем не зазначено, свого контррозрахунку не надано.
Відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України», виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. 
Згідно ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею. 
Відповідно до пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини. 
Статтею 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.
Таким чином, виписка по рахунку клієнта, належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом. 
Окрім того, відповідно до пункту 5 ч. 1 статті 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг. 
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Оскільки ТОВ «Бізнес позика» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, надання первинних банківських документів є неможливим, а відтак наданий позивачем розрахунок колегія суддів вважає належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
ЄСПЛ визнає допустимість застосування у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (див. наприклад п. 43 рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява № 22750/02; рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Khamidov v. russia», заява №72118/01; рішення від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12) та вказує на його відмінність із стандартом доказування у кримінальних справах - «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). 
На відмінність між стандартами доказування у цивільних та кримінальних справах звертав увагу і Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 січня 2026 року у справі №755/9838/23.
Водночас стандарт доказування «баланс ймовірностей» чи «перевага доказів» не є просто припущенням, заснованим на здогадках або підозрах, він обов`язково має ґрунтуватися на певних доказах та їх оцінці судом. 
Велика Палата Верховного Суду у пункті 81 постанови від 18 березня 2020 року у цивільній справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) сформулювала висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
У справі, що переглядається, колегією суддів не встановлено, що суд першої інстанції будь-яким чином перешкоджав відповідачу в реалізації її процесуальних прав та обов`язків щодо надання доказів і доведення своїх вимог та заперечень, як про це наголошує скаржник в апеляційній скарзі, її доводи є необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.
Так, Приморський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 31.01.2025 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» заборгованість за договором №203344-КС-003 від 28.01.2021 року станом на 16.08.2024 року у розмірі 37 590,46 грн: сума прострочених платежів по тілу кредиту - 21 054,22 грн, сума прострочених платежів по процентам - 16 536,24 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.
У вказаному судовому рішенні наголошено, що відповідач ОСОБА_1 про час, дату та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, відзив до суду не надавала, заяв по суті справи також не було надано. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішив справу за наявними матеріалами.
Реалізуючи право, передбачене статтею 284 ЦПК України, на перегляд заочного рішення, відповідач ОСОБА_1 03.03.2025 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.01.2025.
Надаючи оцінку доводам відповідача ОСОБА_1 , Приморський районний суд м. Одеси в ухвалі від 13.05.2025 зазначив, що матеріалами справи підтверджено, що копія ухвали суду про відкриття провадження від 30.09.2024 та судові повістки про виклик у судове засідання на 04.11.2024, 13.12.2024 та 31.01.2025 направлялися відповідачу за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 , та були отримані нею 24.10.2024, 06.12.2024 та 28.12.2024 відповідно, що підтверджується рекомендованими повідомленнями, що містяться в матеріалах справи.
Крім того, про наявність судового провадження була обізнана представник відповідача - адвокат Монастирна І. О., яка зверталася до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, призначеного на 13.12.2024.
При цьому, суд врахував доводи сторони відповідача та повідомлені нею обставини як на підставу скасування заочного рішення, визнав їх достатніми та істотними та задовольнив заяву про перегляд заочного рішення, скасувавши заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.01.2025 по справі №522/14602/24-Е за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та призначивши справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 19.06.2025 о 12 год. 10 хв.
Європейський суд із прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що у пункті 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
Положеннями статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.
Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Згідно довідки секретаря судового засідання від 19.06.2025, сторони в судове засідання, призначене на 19.06.2025 о 12 год. 10 хв. не з`явились, розгляд справи відкладено на 01.07.2025 о 15 год. 45 хв. 
Представник ОСОБА_1 - Монастирна І. О. судову повістку про виклик до суду на 01.07.2025 отримала 24.06.2025 року о 07:55:44 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.
Відповідач ОСОБА_1 судову повістку про виклик до суду на 01.07.2025 отримала на номер телефону - НОМЕР_2 23.06.2025 року о 20:57:08, що підтверджується довідкою про доставку sms.
Окрім того, відповідач ОСОБА_1 судову повістку про виклик до суду на 01.07.2025 отримала на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 23.06.2025 року о 22:15:33, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Судом враховуються положення ч. 5 ст. 130 ЦПК України, які передбачають, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Отже, доводи відповідача про порушення її процесуальних прав не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом, навпаки колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції у повній мірі сприяв учасникам судового процесу в реалізації їх прав та вжив усіх заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Сторона процесу вправі розпоряджатися своїми правами на власний розсуд, однак в такому випадку сторона несе і ризик вчинення чи невчинення певних процесуальних дій.
Щодо тверджень скаржника про пропуск позивачем строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24 зазначила, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину), то строк звернення до суду було: - спочатку продовжено на період дії карантину до 30 червня 2023 року; - надалі продовжено на період дії воєнного стану до 29 січня 2024 року; - з 30 січня 2024 року перебіг строку зупинено на період дії воєнного стану.
Тобто, кредитори можуть звертатися до суду з вимогами про стягнення боргу за весь період прострочення без обмеження останніми трьома роками, за умови, що позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року.
Закон України від 14 травня 2025 року № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» скасовує норму про загальне зупинення строків позовної давності на період воєнного стану. 
Закон набрав чинності 04 вересня 2025 року, тобто з цієї дати строки позовної давності відновили свій перебіг. 
Станом на 02.04.2020 року (дата набрання чинності Законом про продовження строків під час карантину) строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості не сплив, оскільки спірний договір про надання кредиту №203344-КС-003 укладений 28.01.2021. До суду з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся 02.09.2024 року. 
При таких обставинах строк позовної давності щодо позовної вимоги про стягнення кредитної заборгованості не сплив. Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок суду першої інстанції не спростовують і зведені до невірного тлумачення норм, якими врегульована позовна давність.

Щодо суті апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
За встановлених обставин, враховуючи межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не дають колегії суддів підстав для його скасування, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 542,00 грн згідно квитанції ID: 6523-1670-3418-1385 від 05.08.2025 покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів, 
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов