Справа № 462/2901/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м.Львів
Залізничний районний суд м. Львова в складі:
головуючого – судді Боровкова Д.О.
при секретарі Свищо В.С.,
за участю представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової суми, припинення права спільної сумісної власності

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь 1/2 частки вартості майна подружжя – автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, 2010 року випуску, в розмірі 368355 гривень 58 коп.
Свої вимоги мотивує тим, що з 26 травня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду м. Львова від 23 березня 2020 року. У період шлюбу їх подружжя придбало автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, 2010 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем. Вказаний автомобіль є спільним майном подружжя, проте відповідач без її згоди продав вказаний автомобіль. Відповідно до висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи № 562.25СЕ від 07 квітня 2025 року, ринкова вартість аналогічного автомобіля становить 736711,16 грн. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_4 подав до суду відзив, в якому проти позову заперечив, зазначивши, що автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, 2010 року випуску, був придбаний за його власні кошти, які він отримав від продажу автомобіля AUDI A6 FLLORD 2967, який ним був попередньо придбаний ще до реєстрації шлюбу. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /а.с.46-50/.
Позивачка подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідач не надав жодного доказу, який свідчив би, що автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, 2010 року випуску, був придбаний за його власні кошти, просить позов задовольнити /а.с.106-109/.
У судовому засіданні представник позивачки – адвокат Лавренчук Т.В.. позов підтримала, дала пояснення аналогічні доводам, які наведені у позові, просить позов задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача – адвокат Мельник А.І. проти позову заперечив, дав пояснення аналогічні доводам, наведеним у відзиві на позов, просить застосувати строк позовної давності та у задоволені позову відмовити.
Рух справи у суді та процесуальні ухвали, постановлені судом.
28 квітня 2025 року до Залізничного районного суду м. Львова надійшов даний позов ОСОБА_3 
29 квітня 2025 року ухвалою суду вказана справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.
10 червня 2025 року ухвалою суду провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили у справі №569/8363/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ТзОВ «Маркет Добробут», ТзОВ «Велфар» про поділ майна подружжя та стягнення в порядку поділу майна грошової компенсації законної сили /а.с.138/.
24 жовтня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду вищевказану ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2025 року скасовано та справу направлену в суд для продовження розгляду /а.с.167,168/.
11 листопада 2025 року справа надійшла до Залізничного районного суду м. Львова /а.с.171/.
13 листопада 2025 року ухвалою суду постановлено: перейти від розгляду цивільної справи без виклику (повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін /а.с.173/.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судом встановлено, що з 26 травня 2012 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Рівненського міського суду м. Львова від 23 березня 2020 року /а.с.6/.
У період шлюбу сторони придбали автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, 2010 року випуску, дата реєстрації 04 червня 2013 року, який був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_4 , що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирський областях № 31/34-14/261-2025 від 31 березня 2025 року /а.с.8/.
20 травня 2025 року ОСОБА_4 без згоди позивачки ОСОБА_3 продав вказаний автомобіль ОСОБА_5 , який перереєстрував автомобіль за собою.
Відповідно до висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи № 562.25СЕ від 07 квітня 2025 року, ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначити неможливо, оскільки досліджувальний автомобіль не представлений для експертного огляду. Ринкова (середня ринкова вартість) подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу до автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з нормативним (середньостатистичним) пробігом, в нормальному середньостатистичному технічному, експлуатаційному та укомплектованому стані, без пошкоджень і суттєвих дефектів, станом на 07 квітня 2025 року, становить 736711,16 грн /а.с.9-13/.
Позиція суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухвалені рішення.
Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі –
СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Стаття 60 СК України закріплює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині 2 статті 372 ЦК України.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.
Не належить до спільної сумісної власності майно одного
з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 травня 2023 року у справі № 753/1902/21.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1 статті 61 ЦК України).
Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Частинами 1, 4 статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22).
Відповідач не надав суду будь-який належний та допустимий доказ, який б спростовував середню ринкову вартість автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, в розмірі 736711,16 грн, яка визначена у висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи № 562.25СЕ від 07 квітня 2025 року на момент проведення дослідження.
Спростовуючи презумпцію спільного сумісного майна відповідач посилається на те, що Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI був придбаний ним за його власні кошти, які він отримав 26 травня 2012 року від продажу автомобіля AUDI A6 FLLORD 2967, 2010 року випуску, який був придбаний ним 24 вересня 2010 року, тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС № 31/1435АЗ-12076-2025 від 14 травня 2025 року /а.с.58/.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI був придбаний за кошти відповідача, які він отримав від продажу власного автомобіля AUDI A6 FLLORD 2967, оскільки автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI був придбаний 04 червня 2013 року, тобто, більше ніж через рік потому, як був проданий автомобіля AUDI A6 FLLORD 2967 (26 травня 2012 року). При цьому, суду не надано жодного доказу, який б свідчив про те, що відповідач не витратив отримані ним гроші за продаж AUDI A6 FLLORD 2967 на власні потреби або на інші потреби сім`ї, зокрема, такими доказами могли бути виписки з банківських/депозитних рахунків, різного роду декларації, тощо.
Крім цього, на особливу увагу заслуговує той факт, що 21 грудня 2012 року ОСОБА_3 був придбаний магазин «Промтовари», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.71/, у якому позивач у подальшому здійснювала господарську діяльність у якості фізичної особи – підприємця. З трудової книжки ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 убачається, що він з 26 березня 2012 року по 19 липня 2020 року працював на посаді менеджера в роздрібні торгівлі непродовольчими товарами ФОП ОСОБА_3 /а.с.24/. Автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, який за типом кузову є вантажним автомобілем – фургоном (основне призначення перевезення вантажів), на відміну від автомобіля AUDI A6 FLLORD 2967, який за типом кузову є седаном (легковим автомобілем), був придбаний подружжям як раз після придбання вказаного магазину та після влаштування відповідача на роботу у ФОП ОСОБА_6 на посаді менеджера.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI був придбаний в інтересах сім`ї для введення спільної господарської діяльності, зокрема, з продажу непродовольчих товарів.
Таким чином, відповідач не надав належних та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 316 CDI, не довів, що придбав це майно за власні кошти, а відтак, твердження позивачки, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя є підставними та підтверджуються встановленими обставинами у справі.
Також, встановивши, що ОСОБА_4 відчужив автомобіль без згоди іншого подружжя, а кошти використав у власних інтересах, суд приходить до висновку, що з нього на користь позивачки підлягає стягненню грошова компенсація 1/2 частини вартості зазначеного майна.
Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.
Представник відповідача у судовому засіданні заявив про застосування позовної давності щодо періоду нарахованої заборгованості.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України).
Стаття 253 ЦК України визначає, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Приписи статті 260 ЦК України передбачають, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.
Відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).
Також, у пункті 19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX зазначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні№ від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04 вересня 2025 року пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку було зупинено до 04 вересня 2025 року.
Беручи до уваги, що позивачка звернулася до суду 28 квітня 2025 року з вимогою про стягнення компенсації 1/2 частини вартості відчуженого відповідачем 20 травня 2020 року без її згоди майна, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення компенсації заявлені в межах строку позовної давності.
Висновки суду.
Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат.
Керуючись положеннями статті 141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 2946 гривень 85 коп. /а.с.41/ та судових витрат на залучення експерта /а.с.22/.
Щодо вимог про стягнення 22000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, то суд приходить до наступних висновків.
У матеріалах справи міститься копія договору про надання правової допомоги від 11 серпня 2023 року, укладеного між позивачкою та адвокатським бюро «Миколи Бляшина», копія додатку до договору від 03 березня 2025 року, копія рахунку АО «Миколи Бляшина» № 00315 від 23 травня 2025 року на суму 22070 грн 00 коп. та платіжна інструкція від 23 травня 2025 року про перерахування 22000 грн 00 коп. позивачкою на рахунок АО «Миколи Бляшина» /111-116/.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Верховний Суд у постанові від 30.09.2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 у справі №362/3912/18.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Дослідивши матеріали справи, а також додані до справи договір про надання правової допомоги, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для справи, суд дійшов висновку, що 8500 грн. є співмірними із складністю справи; виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Керуючись статтями 81,89,141,263-265 ЦПК України, суд 

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, стягнення грошової суми, припинення права спільної сумісної власності– задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1/2 частки вартості майна подружжя в розмірі 368355 гривень 58 коп.; судовий збір - 2946 гривні 85 коп.; судові витрати на залучення експерта – 6800 гривень 00 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу – 8500 гривень 00 коп. Всього стягнути – 386602 (триста вісімдесят шість тисяч шістсот дві) гривні 43 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 );
Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ).

Суддя:
Оригінал рішення.