ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2026 року м.Дніпро Справа № 904/6631/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2025 (суддя Фещенко Ю.В.)

у справі № 904/6631/23
за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (м. Київ) в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Енергоатом-Трейдінг" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (м.Київ) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (м. Дніпро) 
про стягнення інфляційних втрат та 3% річних

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2023 року Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Енергоатом-Трейдінг" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (далі - відповідач) інфляційні втрати та 3% річних за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг №65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 у загальному розмірі 47 333 910 грн. 02 коп.
Ціна позову складається з наступних сум:
- 39 055 856 грн. 72 коп. - інфляційні втрати;
- 8 278 073 грн. 30 коп. - 3% річних. 
Справа розглядалася судами неодноразово.
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2025 у справі №904/6631/23 позовні вимоги за позовом Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Енергоатом-Трейдінг" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, внаслідок неналежного виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021, у загальному розмірі 47 333 930 грн. 02 коп. - задоволено у повному обсязі. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" на користь Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Енергоатом-Трейдінг" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" - 39 055 856 грн. 72 коп. - інфляційних втрат, 8 278 073 грн. 30 коп. - 3% річних та 568 007 грн. 16 коп. - витрат по сплаті судового збору.
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2025 по справі № 904/6631/23 повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, виклав висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- судом першої інстанції не враховано спеціальні норми законодавства. За своєю суттю покладення спеціальних обов`язків на учасника ринку є вимушеним і тимчасовим явищем, яке застосовується для забезпечення загальносуспільних потреб, при цьому має забезпечуватися належний захист економічного інтересу такого учасника, тобто визначені конкретні і достатні джерела для фінансування виконання такого обов`язку. Саме з огляду на таку суть положень ст.62 Закону України «Про ринок електричної енергії», мають розглядатись і прийняті на його виконання підзаконні акти, зокрема Кабінетом Міністрів України та іншими уповноваженими органами. На виконання вимог ст.62 Закону України «Про ринок електричної енергії» Кабінетом Міністрів України 05.06.2019 було прийнято Постанову № 483, якою було затверджено Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для задоволення потреб побутових споживачів у процесі функціонування ринку електричної енергії із змінами (далі – Положення ПСО). На виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» та Положення ПСО між ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Енергоатом-Трейдінг» ДП «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - Позивач, Продавець) та ТОВ «ДОНЕЦЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ» (далі – Відповідач, Покупець, ПУП) укладено договір про купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг від 24 вересня 2021 року № 65-150-SD-21-00421 (далі – Договір). Спірний договір, укладений між Позивачем та Відповідачем, не є звичайним господарським договором, з ряду причин, зокрема Відповідач не може від нього відмовитись, не може внести до нього зміни, оскільки він є однаковим для всіх ПУП тощо. При цьому, при умові неотримання ПУП коштів від гарантованого покупця, він позбавлений джерела для покриття власних витрат, у тому числі можливості здійснення оплати за купівлю стандартних продуктів BASE_M. Постачальники універсальних послуг (яким є і ТОВ «ДОНЕЦЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ ПОСЛУГИ»), постачають енергію населенню за фіксованими цінами , можуть купувати її у "Енергоатома" за ціною, що встановлюється ринковим шляхом . Різницю між фіксованою ціною електричної енергії для населення, яка є значно нижчою за ринкову, та ринковою ціною, за якою постачальники універсальних послуг купує електричну енергію для продажу електроенергії для населення компенсують державні виробники – ДП НАЕК "Енергоатом" і ПРАТ "Укргідроенерго" у співвідношенні 90 і 10 відсотків;
- розглядати тільки умови Договору, як зазначає Позивач, без врахування взаємовідносин між усіма учасниками ринку, які задіяні у загальному процесі забезпечення електричною енергією побутових споживачів, не можливо без врахування інших обставин, в тому числі форс-мажорних, які вплинули і впливають на відносини сторін. Відповідач для оплати за електроенергію за Договором не мав можливості використовувати інші кошті ніж ті, які отримані Відповідачем під час здійснення виконання спеціальних обов`язків для забезпечення загальносуспільного інтересу відповідно до Положення ПСО. В свою чергу висновок Позивача, про обов`язок використання Відповідачем коштів з інших джерел, для виконання спірних обов`язків, суперечать діючому законодавству, оскільки в рамках виконання спеціальних обов`язків згідно пункту 7 частин 5 та частини 7 ст.62 Закону України «Про ринок електричної енергії» державою гарантоване забезпечення покриття економічно обґрунтованих витрат учасника ринку на виконання таких обов`язків із визначенням джерел фінансування при їх покладенні. В свою чергу саме Позивач є одним із джерел, і він в першу чергу мав би забезпечувати фінансування на першому кроці, щоб забезпечити подальшу можливість здійснення фінансування по ланцюгу. Отже, на час воєнного стану, фактично Міністерство енергетики України встановило інший порядок оплати за спожиту побутовими споживачами електричну енергію, куплену Відповідачем у Позивача. Цей порядок встановлений наказом №132 «Про забезпечення купівлі – продажу електричної енергії постачальниками універсальних послуг в особливий період» (далі – Наказ №132); 
- не вчинивши дії які встановлені Положення про ПСО, а саме не здійснивши своєчасного фінансування Гарантованого покупця, Позивач фактично спровокував подальше виникнення заборгованості по ланцюгу і позбавив Відповідача передбаченого законодавством джерела фінансування, вчинивши прострочення кредитора, враховуючи, що Відповідач не може відмовитись, як від виконання спеціальних обов`язків так і від договірних відносин, що є предметом спору, з огляду на їх обов`язковість в силу положень законодавства. Таким чином, внаслідок прострочення кредитора, яким у цих правовідносинах є Позивач, який не вчинив дій, що встановлені договором та актами цивільного законодавства, у Відповідача у визначений договором час, не настав строк виконання грошових зобов`язань за Договором, оскільки в силу положень частин 2 і 4 ст. 613 ЦК України допускається відстрочення виконання зобов`язання і не сплачуються проценти за час прострочення кредитора; 
- поза увагою суду залишилось те, що оскільки частина 2 ст. 625 ЦК України не встановлює строку протягом якого нараховуються 3% річних на суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а зазначений строк відноситься тільки до нарахування інфляційних витрат, то для застосування 3% річних необхідно застосувати положення спеціального законодавства, а саме частину 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Отже, строк нарахування 3% річних на суму неналежно виконаного зобов`язання не повинен перевищувати шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано;
- суд першої інстанції не врахував, що з огляду на збройну агресію російської федерації проти України, Товариство було позбавлене можливості своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов`язання за Договором № 65-150-SD-21 00421 від « 24» вересня 2021 р, і такого впливу Товариство зазнає по цей час.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду. 
28.04.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості, а оскаржуване рішення про задоволення позову – без змін, як таке, що ухвалено при правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права. 
16.12.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи № 904/6631/23 контррозрахунку інфляційних нарахувань. 
В судовому засіданні 14.01.2026 приймали участь представники сторін.
Представник відповідача просив суд апеляційну скаргу задовольнити: рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове – про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наголосив на відсутності підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 24.09.2021 між Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Енергоатом – Трейдинг" державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - позивач, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (далі - відповідач, покупець) був укладений договір № 65-150-SD-22-00421 купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг (далі - договір, а.с. 8-20 у томі 1), в пункті 1.1. якого визначено, що цей договір укладено відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії", Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для задоволення потреб побутових споживачів у процесі функціонування ринку електричної енергії, затвердженого постановою Кабінету Міністру України № 483 від 05.06.2019 (зі змінами), далі - Положення про ПСО, та рішення Аукціонного комітету від 21.09.2021.
У пункті 2.1. договору сторони визначили, що за цим договором продавець зобов`язаний продати, а покупець зобов`язаний купити (прийняти та оплатити) електричну енергію (стандартний продукт BASE_M) для постачання побутовим споживачам ПУП. Купівля-продаж електричної енергії за цим договором здійснюється в об`єднаній енергетичній системі України (ОЕС України).
Згідно із пунктом 4.1. договору, купівля-продаж електричної енергії здійснюється за ціною, індекс РДН BASE в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України" ("бази") за період М-3, де М – розрахунковий місяць, яка зазначається в аукціонному свідоцтві та додатковій угоді для періоду постачання. Купівля-продаж електричної енергії за цим договором здійснюється з урахуванням акцизного податку та нарахуванням податку на додану вартість відповідно до вимог чинного законодавства України.
Пунктом 4.2. договору встановлено, що вартість електричної енергії визначається як арифметичний добуток обсягу електричної енергії на ціну за 1 (один) МВт*год, та зазначається у додатковій угоді для періоду постачання.
У пункті 11.1. договору сторони погодили, що договір вступає в силу з дати його підписання сторонами (в тому числі кваліфікаційним електронним підписом (КЕП) та діє на період чинності положення про ПСО. У частині виконання фінансових зобов`язань договір діє до повного їх виконання. 
Сторонами до договору було укладено ряд додаткових угод, а саме № 6 від 16.02.2022, № 7 від 26.03.2022, № 8 від 28.04.2022, № 9 від 23.03.2022, № 10 від 27.06.2022, № 11 від 27.07.2022, № 13 від 24.08.2022, № 14 від 30.09.2022, № 15 від 30.10.2022, № 16 від 22.11.2022, № 17 від 28.12.2022, № 18 від 25.01.2023, № 19 від 20.02.2023, № 20 від 29.03.2023, № 21 від 27.04.2023, № 22 від 31.05.2023, № 23 від 22.06.2023, № 24 від 25.07.2023, № 25 від 24.08.2023, № 26 від 26.09.2023, в яких сторони договору погоджували періоди постачання електричної енергії, загальний обсяг електричної енергії, ціну та вартість електричної енергії, умови оплати і суму гарантійного внеску (а.с. 21-107 у томі 1). 
Укладенню зазначених додаткових угод передувало листування між сторонами, що підтверджується долученими до позовної заяви листами позивача, адресованими відповідачу, а саме: від 01.03.2022 за вих. № 50-02/0741, від 03.05.2022 за вих. № 50-02/1195, у яких позивач повідомляв відповідача про погодження зменшення обсягу купленої електричної енергії у березні 2022 року, у квітні 2022 року відповідно, у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин (Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні") (а.с. 108-116 у томі 1). 
На виконання умов договору у період з березня 2022 року по жовтень 2023 року позивач поставив відповідачу електричну енергію на загальну суму 2 168 207 789 грн. 08 коп., на підтвердження чого позивачем та відповідачем щомісяця складались Акти купівлі-продажу електричної енергії (а.с. 117-136 у томі 1), а саме: 
- № 568 від 31.03.2022 на суму 244 678 693 грн. 48 коп. (з ПДВ);
- № 712 від 30.04.2022 на суму 116 943 480 грн. 00 коп. (з ПДВ);
- № 878 від 31.05.2022 на суму 61 669 177 грн. 92 коп. (з ПДВ); 
- № 1044 від 30.06.2022 на суму 48 060 216 грн. 00 коп. (з ПДВ);
- № 1226 від 31.07.2022 на суму 49 635 662 грн. 40 коп. (з ПДВ); 
- № 1422 від 31.08.2022 на суму 69 489 927 грн. 36 коп. (з ПДВ);
- № 1652 від 30.09.2022 на суму 76 855 219 грн. 20 коп. (з ПДВ);
- № 1811 від 31.10.2022 на суму 88 709 377 грн. 06 коп. (з ПДВ);
- № 2099 від 30.11.2022 на суму 98 982 604 грн. 80 коп. (з ПДВ);
- № 2241 від 31.12.2022 на суму 134 259 915 грн. 74 коп. (з ПДВ);
- № 4 від 31.01.2023 на суму 138 545 034 грн. 34 коп. (з ПДВ);
- № 144 від 28.02.2023 на суму 133 325 740 грн. 80 коп. (з ПДВ);
- № 310 від 31.03.2023 на суму 146 694 502 грн. 20 коп. (з ПДВ);
- № 467 від 30.04.2023 на суму 140 066 622 грн. 62 коп. (з ПДВ);
- № 625 від 31.05.2023 на суму 113 343 816 грн. 96 коп. (з ПДВ);
- № 700 від 30.06.2023 на суму 115 444 267 грн. 20 коп. (з ПДВ);
- № 806 від 31.07.2023 на суму 97 087 357 грн. 44 коп. (з ПДВ);
- № 905 від 31.08.2023 на суму 99 075 248 грн. 06 коп. (з ПДВ);
- № 983 від 30.09.2023 на суму 97 383 124 грн. 80 коп. (з ПДВ);
- № 1171 від 31.10.2023 на суму 97 957 800 грн. 70 коп. (з ПДВ).
Позивач зазначає, що спожита в період з березня 2022 року по жовтень 2023 року електрична енергія була оплачена відповідачем у повному обсязі, але із простроченням, на підтвердження чого позивач долучив до матеріалів справи Інформацію про надходження коштів на рахунки ДП "НАЕК "Енергоатом" за період з 01.03.2022 до 31.10.2023 (а.с. 137-157 у томі 1) та виписку по власному рахунку за період з 01.03.2022 до 31.10.2023 (а.с. 158-160 у томі 1).
Отже, позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлену позивачем у період з березня 2022 року по жовтень 2023 року електричну енергію, внаслідок чого, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період прострочення з березня 2022 року по жовтень 2023 року у сумі 39 055 856 грн. 72 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 05.03.2022 по 13.11.2023 у сумі 8 278 073 грн. 30 коп. 
Відповідач наявність прострочення оплати в спірному періоді заперечує, вважає, що ним зобов`язання з оплати виконано у повному обсязі та у відповідності до положень законодавства, яке діє у спеціальний період (на час воєнного стану), отже підстави для стягнення інфляційних втрат та 3% річних відсутні. 
Вказане і є причиною спору та звернення до господарського суду з цим позовом.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
У грудні 2023 року Акціонерне товариство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Філії "Відокремлений підрозділ "Енергоатом-Трейдінг" Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (далі - відповідач) інфляційні втрати та 3% річних за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг №65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 у загальному розмірі 47 333 910 грн. 02 коп.
Ціна позову складається з наступних сум:
- 39 055 856 грн. 72 коп. - інфляційні втрати;
- 8 278 073 грн. 30 коп. - 3% річних. 
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлену позивачем у період з березня 2022 року по жовтень 2023 року електричну енергію, внаслідок чого, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період прострочення з березня 2022 року по жовтень 2023 року у сумі 39 055 856 грн. 72 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 05.03.2022 по 13.11.2023 у сумі 8 278 073 грн. 30 коп. 
Також позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору в сумі 568 011 грн. 32 коп. 
Таким чином, предметом доказування у даній справі є обставини, пов`язані з укладенням договору купівлі-продажу електричної енергії, строк дії договору, умови купівлі-продажу електроенергії та її оплати, обсяг, ціна та загальна вартість спожитої за договором електроенергії, наявність оплати, наявність заборгованості за спожиту електроенергію, наявність прострочення оплати та підстав для стягнення інфляційних втрат та 3% річних у заявлених до стягнення сумах. 
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 (суддя Дупляк С.А.) у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 10.09.2024 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 у справі змінено та викладено його мотивувальну частину в редакції постанови; в іншій частині рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 у справі залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05.12.2024 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 10.09.2024 і рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.04.2024 у справі № 904/6631/23 скасовано; справу № 904/6631/23 передано на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області. 
У постанові від 05.12.2024 зазначено: « 94. Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 02.03.2018 у справі №927/467/17 (на які посилається скаржник у касаційній скарзі).
95. Натомість, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій не врахували наведеного, взагалі не перевірили та не надали належної правової оцінки наданому позивачем розрахунку, чим порушили вимоги статей 14, 86, 236, 237 ГПК України та статті 625 ЦК України».
Відповідно до ч. 5 ст. 310 ГПК України висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ГПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Закон України "Про ринок електричної енергії" визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Судом встановлено, що 24.09.2021 між сторонами укладений договір № 65-150-SD-22-00421 купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг (а.с. 8-20 у томі 1), що за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу електричної енергії та в якому було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів.
Договір підписаний уповноваженими представниками сторін електронними підписами.
Доказів визнання недійсним або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.
Отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання. 
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).
Згідно з положеннями 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичних та інших ресурсів через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму їх використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Вказані положення кореспондуються з положеннями статті 275 Господарського кодексу України. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. 
Слід відзначити, що двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. Тобто, з укладенням такого договору продавець бере на себе обов`язок продати певний товар (в даному випадку електричну енергію) і, водночас, покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.
На виконання умов договору у період з березня 2022 року по жовтень 2023 року позивач поставив відповідачу електричну енергію на загальну суму 2 168 207 789 грн. 08 коп., на підтвердження чого позивачем та відповідачем щомісяця складались Акти купівлі-продажу електричної енергії (а.с. 117-136 у томі 1). 
Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Крім того, згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Водночас, спожита в період з березня 2022 року по жовтень 2023 року електрична енергія була оплачена відповідачем у повному обсязі, але із простроченням, що не спростовується останнім та підтверджується наявними в матеріалах справи Інформацією про надходження коштів на рахунки ДП "НАЕК "Енергоатом" за період з 01.03.2022 до 31.10.2023 (а.с. 137-157 у томі 1) та випискою по власному рахунку за період з 01.03.2022 до 31.10.2023 (а.с. 158-160 у томі 1). 
За загальний період прострочення з березня 2022 року по жовтень 2023 року позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати у сумі 39 055 856 грн. 72 коп., а також 3% річних за загальний період прострочення з 05.03.2022 по 13.11.2023 у сумі 8 278 073 грн. 30 коп., які просить стягнути в судовому порядку.
Слід зазначити, що з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні різноманітних правочинів та договорів законодавство передбачає ряд способів, які сприяють виконанню зобов`язань - способи або види забезпечення виконання зобов`язань.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
За змістом частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України).
Згідно з нормами статті 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
За наведеними вище положеннями Господарського кодексу України господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір 
Подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Разом з цим, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Визначене частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані.
Так, у постанові Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, зокрема зазначено, що стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. 
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що за змістом наведених норм закону нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 04.10.2019 у справі № 915/880/18, від 26.09.2019 у справі № 912/48/19, від 18.09.2019 у справі № 908/1379/17.
Таким чином, вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу 
Аналогічний висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18. 
Судом враховано, що 08.08.2022 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду № 12, згідно із умовами якої сторони домовилися доповнити розділ № 6 договору новим пунктом 6.5 такого змісту: "6.5. На період дії в Україні воєнного стану (починаючи з 24.02.2022) та протягом 30 днів після його припинення або скасування до сторін за порушення зобов`язань за цим договором не застосовуються штрафні санкції, передбачені цим договором та законодавством України".
У пункту 2 вказаної Додаткової угоди зазначено, що відповідно до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України умови цієї додаткової угоди застосовуються до відносин, що виникли між сторонами до моменту її укладення, а саме з 24.02.2022 (а.с. 50-51 у томі 1).
З цим підстав Відповідач (скаржник) наполягає на відсутності підстав для застосування до нього такого виду відповідальності.
Втім інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів, отже погодження сторонами у Додатковій угоді № 12 положень щодо незастосування штрафних санкцій на період дії воєнного стану, не позбавляє позивача права нарахувати інфляційні втрати та 3% річних за період прострочення відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. 
Таким чином сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2018 у справі № 922/4544/16, від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17, від 16.10.2018 у справі №910/19094/17, від 06.11.2018 у справі № 910/9947/15, від 29.01.2019 у справі № 910/11249/17, від 19.02.2019 у справі № 910/7086/17, від 10.09.2019 у справі № 920/792/18. 
Варто також вказати про те, що нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю та за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю (штрафними санкціями). 
Верховний Суд у питанні застосування строку позовної давності щодо нарахувань передбачених статтею 625 ЦК України, в пункті 9.34 постанови від 23.02.2023 у справі №911/3025/21 зазначив: «Крім того, заслуговують на увагу доводи скаржника щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанцій приписів статті 266 ЦК України щодо вимог про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, нарахованих у відповідності до статті 625 ЦК України, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17».
За наведених обставин є неспроможними і твердження апелянта про необхідність застосування при розрахунку 3% річних положень спеціального законодавства, а саме ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України та обмеження строку нарахування 3% річних на суму неналежно виконаного зобов`язання шістьма місяцями від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина 1 статті 617 Цивільного кодексу України).
Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі статтями 617 Цивільного кодексу України, 218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 
1) наявність обставин непереборної сили;
2) їх надзвичайний характер; 
3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 
4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.
Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.
Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (пункт 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Разом з тим, форс - мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс - мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").
Відповідно до умов пункту 9.1. договору під форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) розуміються надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору та/або обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовими ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратство, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Пункт 9.2. договору передбачає, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин, що унеможливлюють виконання сторонами своїх зобов`язань, сторони звільняються від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин.
Однією з підстав для звільнення відповідача від відповідальності у даній справі, останній визначив наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), на підтвердження існування яких у спірних правовідносинах з позивачем, відповідач надав: 
1) Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 за вих. № 2024/02.0-7.1 про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - військової агресії Російської Федерації проти України, які є надзвичайними і невідворотними до їх офіційного закінчення (а.с.42 у томі 2); 
2) Сертифікат № 3100-22-0703 Торгово-промислової палати України (від 29.08.2022 за № 234/05-4) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (а.с.43-44 у томі 2). 
Так, Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія Російської Федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист торгово-промислової палати України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.
Разом з цим, Сертифікатом № 3100-22-0703 Торгово-промислової палати України (від 29.08.2022 за № 234/05-4) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) саме за договором № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021, засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - військову агресію Російської Федерації проти України та проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні) на території здійснення господарської діяльності кінцевих споживачів електричної енергії та здійснення господарської діяльності структурних підрозділів відповідача, внаслідок чого виникло суттєве зниження потужності виробництва, зниження обсягів закупівлі електричної енергії та припинення закупівлі електричної енергії.
Відтак, апелянт наполягає на тому, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України він позбавлений можливості своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов`язання за Договором № 65-150-SD-21 00421 від « 24» вересня 2021 р, і такого впливу зазнає по цей час. 
Проте, як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21 щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні":
"- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;
- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;
- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката".
У постанові Верховного Суду від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, Верховний Суд зазначив, що "- лист ТПП України від 28.02.2022, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже лист ТПП України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні"; - сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання".
Верховний Суд у постановах від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22, від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, наголосив, що лист ТПП від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.
В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абзац 3 частини 3 статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні").
Згідно з частиною 1 статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Разом з цим, у постановах Верховного Суду від 07.06.2023 у справі № 912/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 15.06.2023 у справі № 910/8580/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22 та від 13.12.2023 у справі № 922/193/23, також зазначено, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП. Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати України не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставина форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Таким чином, саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.
Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі №910/6234/22. 
При цьому необхідно зауважити, що повідомлення про форс - мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс - мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти наявність вказаних обставин та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору, що відповідає правовому регулюванню Верховного Суду у постанові від 23.08.2023 у справі № 910/6234/22. 
Крім того, про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс - мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі.
Подібний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 904/5328/21. 
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18, від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21, від 21.09.2022 у справі № 904/3469/21.
Як було зазначено вище, нарахування, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. Подібний за змістом правовий висновок викладений в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18, Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 920/505/22.
Водночас, Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 13.09.2023 у справі №910/8741/22, від 16.05.2024 у справі № 913/308/23 та від 25.09.2024 у справі № 910/17252/23, від 11.12.2024 у справі № 927/1732/23, неодноразово звертав увагу, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору.
Нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю, встановленою статтею 611 Цивільного кодексу України та статтею 217 Господарського кодексу України. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені статтею 617 Цивільного кодексу України та статтею 218 Господарського кодексу України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
Аналогічна позиція при вирішенні питання чи звільняють форс-мажорні обставини сторону від сплати нарахувань за частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу (річні та інфляційні) була висловлена Верховним Судом у постанові від 13.09.2023 по справі №910/8741/22. 
Тому стаття 617 Цивільного кодексу України сама по собі не може бути застосована як підстава, що виключає виконання договірного зобов`язання.
Щодо посилання скаржника на відсутність прострочення, з огляду на законодавчо встановлений особливий режим на час дії воєнного стану, апеляційний суд зазначає таке. 
Покладення спеціальних обов`язків передбачене положеннями Закону України "Про ринок електричної енергії" та постанови Кабінету Міністрів України № 483 від 05.06.2019, якою затверджене "Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії" (далі - Положення № 483).
Цим Положенням визначено: загальносуспільний інтерес, для забезпечення якого на учасників ринку покладаються спеціальні обов`язки; зміст та обсяг спеціальних обов`язків, що покладаються на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії згідно з цим Положенням (далі - спеціальні обов`язки); учасників ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки; обсяг прав учасників ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки, необхідних для їх виконання; категорії споживачів, яких стосуються спеціальні обов`язки; територію та строк виконання спеціальних обов`язків; джерела фінансування та порядок визначення компенсації, що надається учасникам ринку, на яких покладаються спеціальні обов`язки.
Згідно з пунктом 4 Положення № 483 спеціальні обов`язки покладаються на таких учасників ринку електричної енергії: виробників електричної енергії; постачальників універсальних послуг; гарантованого покупця; операторів систем розподілу виключно в частині обов`язкового придбання технологічних витрат електричної енергії в порядку та на умовах, визначених цим Положенням; постачальника "останньої надії"; оператора системи передачі електричної енергії в частині придбання послуги із забезпечення безперебійного функціонування постачальника "останньої надії".
Відповідно до пункту 5 Положення № 483 до спеціальних обов`язків належить, зокрема:
- постачання електричної енергії побутовим споживачам постачальників універсальних послуг за фіксованими цінами, визначеними у додатку 3;
- надання постачальниками універсальних послуг гарантованому покупцю послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (далі - послуга постачальників універсальних послуг) за договорами про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг за примірною формою згідно з додатком 2 і відповідне прийняття та оплата послуг постачальників універсальних послуг гарантованим покупцем;
- надання гарантованим покупцем виробникам послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів (далі - послуга гарантованого покупця) за договорами про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем за примірною формою згідно з додатком 4 і відповідне прийняття та оплата послуг гарантованого покупця виробниками;
- придбання постачальниками універсальних послуг, що діють в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України", за результатами проведення електронних аукціонів у державного підприємства "НАЕК "Енергоатом" стандартних продуктів BASE_М для постачання побутовим споживачам таких постачальників універсальних послуг в обсязі їх мінімального споживання електричної енергії в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України" за годину в аналогічному місяці попереднього року за ціною індекс РДН BASE в торговій зоні "об`єднаної енергосистеми України" ("бази") за період М-3, де М - розрахунковий місяць.
Згідно з вимогами пункту 7 Положення № 483 виробники зобов`язані зокрема укласти з гарантованим покупцем договори про надання послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем (далі - договір 1); оплачувати своєчасно та у повному обсязі гарантованому покупцю вартість послуги гарантованого покупця.
Відповідно до пункту 8 Положення № 483 гарантований покупець зобов`язаний зокрема укласти з виробниками договори 1 та з постачальниками універсальних послуг договори про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг (далі - договір 2); оплачувати своєчасно та у повному обсязі постачальникам універсальних послуг вартість надання постачальниками універсальних послуг гарантованому покупцю послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів за умови відсутності у постачальника універсальних послуг заборгованості перед державним підприємством "НАЕК "Енергоатом" за поставлену електричну енергію згідно з пунктом 5 цього Положення.
Згідно з пунктом 9 Положення № 483 постачальники універсальних послуг зобов`язані зокрема здійснювати купівлю електричної енергії на електронних аукціонах за двосторонніми договорами, на ринку "на добу наперед" та внутрішньодобовому ринку електричної енергії в обсягах, що необхідні для постачання побутовим споживачам; укласти з гарантованим покупцем договір 2.
Виконання спеціальних обов`язків, передбачених цим Положенням, повинне забезпечувати покриття економічно обґрунтованих витрат учасника ринку на їх виконання; джерелами фінансування витрат виробників за виконання спеціальних обов`язків є відповідна компенсація, порядок здійснення якої визначається Кабінетом Міністрів України (пункт 16 Положення № 483).
Отже, Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії з метою забезпечення загального економічного інтересу в електроенергетичній галузі України встановлює спеціальний механізм взаємовідносин учасників ринку електричної енергії, у тому числі "виробників електричної енергії", "постачальників універсальних послуг" та "гарантованого покупця", а саме шляхом укладення між ними окремих відповідних договорів у схемі відносин:
- "виробник" - "гарантований покупець" - договір про надання послуги із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем (за формою, наведеною у додатку № 4);
- "гарантований покупець" - "постачальник універсальних послуг" - договір про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг (за формою, наведеною у додатку № 2);
- "виробник" - ДП "НАЕК "Енергоатом" - "постачальник універсальних послуг" - договір щодо придбання за результатами проведення електронних аукціонів стандартних продуктів BASE_М для постачання побутовим споживачам.
Як убачається з матеріалів справи, АТ "НАЕК "Енергоатом" ("виробник") та ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" уклали договір купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021, а тому вони повинні дотримуватися положень постанови Кабінету Міністрів України № 483 від 05.06.2019 у частині встановлених прав та обов`язків, зокрема обов`язку АТ "НАЕК "Енергоатом", як виробника, поставити електричну енергію та кореспондуючого права у ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" отримати її від АТ "НАЕК "Енергоатом".
Майново-господарські зобов`язання виникають на підставі господарських договорів (частина 1 статті 179 Господарського кодексу України). При укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору, з-поміж іншого, на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст (частина 4 статті 179 Господарського кодексу України).
Договір № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 містить посилання на спеціальний статус покупця електричної енергії - ТОВ "Донецькі енергетичні послуги", а саме визначає його у якості "постачальника універсальних послуг" (преамбула договору).
Відповідно до Закону України "Про ринок електричної енергії" - "постачальник універсальної послуги" - це визначений відповідно до цього Закону електропостачальник, який виконує зобов`язання щодо надання універсальної послуги (пункт 67 частини першої статті 1), а універсальні послуги надаються постачальником таких послуг виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (частина 1 статті 63 Закону України "Про ринок електричної енергії").
Отже, передбачений умовами договору № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 статус ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" - "постачальника універсальної послуги" стосується лише прав та обов`язків сторін стосовно обов`язковості продажу електричної енергії її виробником, а тому у незалежності від наведеного статусу, ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" виступає за договором лише покупцем електричної енергії, тобто має договірний статус покупця. 
Щодо доводів апеляційної скарги про існування ланцюгу грошових розрахунків між "виробником", "гарантованим покупцем" та "постачальником універсальних послуг" за укладеними договорами та його впливу на виконання відповідачем своїх зобов`язань, то такі визнаються судом неприйнятними та відхиляються з огляду на наступне. 
Умови пункту 7 договору № 2296/02/21 від 15.09.2021, укладеного між ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" ("постачальник універсальних послуг") та ДП "Гарантований покупець" про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг (а.с. 127-129 у томі 3), відповідають положенням пункту 7 Примірного договору про надання послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг (додаток № 2 "Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії"), за якими оплата постачальнику вартості послуг здійснюється замовником шляхом перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника таким чином:
- перший платіж здійснюється - за три банківські дні до розрахункового місяця в обсязі 20 % прогнозної вартості послуг;
- другий платіж - до 3 числа розрахункового місяця в обсязі 20 % прогнозної вартості послуг;
- третій платіж - до 9 числа розрахункового місяця в обсязі 20 % прогнозної вартості послуг;
- четвертий платіж - до 15 числа розрахункового місяця в обсязі 20 % прогнозної вартості послуг;
- п`ятий платіж - до 21 числа розрахункового місяця в обсязі 20 % прогнозної вартості послуг;
- шостий платіж - до 14 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом у розмірі, який визначається як різниця між вартістю послуг за розрахунковий місяць відповідно до акта приймання-передачі послуг за розрахунковий місяць за формою, наведеною у додатку 6 до цього договору, та сумою перших п`яти платежів.
Поряд з цим, умови пункту 6 додаткових угод до договору № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 відповідають пункту 6 Додаткової угоди Примірного договору купівлі-продажу електричної енергії з постачальником універсальних послуг, затвердженого рішенням Аукціонного комітету з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами, яке оформлене протоколом № 28 від 21.09.2021 (https://www.mev.gov.ua/sites/default/files/field/file/electro-energi/%D0%9F%D1%80%D0%BE%D1%82%D0%BE%D0%BA%D0%BE%D0%BB%20%D0%B7%D0%B0%D1%81%D1%96%D0%B4%D0%B0%D0%BD%D0%BD%D1%8F%20%D0%90%D0%9A%20%E2%84%9628%20%D0%B2%D1%96%D0%B4%2021.09.2021.pdf). 
Зокрема, за цим пунктом оплата за електричну енергію здійснюється у формі попередньої оплати; для кожного розрахункового місяця постачальник універсальних послуг здійснює оплату за куплену електричну енергію наступним чином:
- за 2 банківські дні до розрахункового місяця - у розмірі 20 % вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці;
- не пізніше 4 числа розрахункового місяця - у розмірі 20 % вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці;
- не пізніше 10 числа розрахункового місяця - у розмірі 20 % вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці;
- не пізніше 16 числа розрахункового місяця - у розмірі 20 % відсотків вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці;
- не пізніше 22 числа розрахункового місяця - у розмірі 20 % вартості електричної енергії, купленої у розрахунковому місяці.
За наслідками порівняння періодичності платежів та їх розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що у схемі договірних відносин між "виробником", "гарантованим покупцем" та "постачальником універсальних послуг" існує певна синхронність виконання ними взятих на себе грошових зобов`язань, однак, ані умови Примірних договорів, ані умови наведених договорів не містять договірних умов щодо джерел коштів, які приймають участь у ланцюгу фінансових зобов`язань учасників ринку електричної енергії при виконанні спеціальних обов`язків за наведеним Положенням з метою дотримання відповідної синхронності руху коштів. 
Тобто, вони не містять вказівки на те, що при виконанні договірних зобов`язань сторони використовують лише ті кошти, які надійшли від попереднього їх платника у ланцюгу взаємних розрахунків. 
Судом встановлено, що постанова Кабінету Міністрів України № 483 від 05.06.2019, затверджене нею Положення, та Примірні договори для забезпечення загальносуспільних інтересів установлюють лише механізм організації договірних відносин між учасниками ринку електричної енергії, але безпосередньо не визначають джерел розрахунків (джерел надходження коштів: безпосередньо від іншого учасника передбаченої схеми відносин чи інших джерел за результатами власної господарської діяльності), які існують у межах таких договірних відносин, у тому числі і для "постачальників універсальних послуг", з огляду на що, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" зобов`язане сплачувати вартість отриманої електричної енергії незалежно від джерела надходження коштів та без огляду на їх надходження від попереднього учасника у ланцюгу взаємних розрахунків.
Також, є безпідставними аргументи апелянта про необхідність врахування положень наказу Міністерства енергетики України № 132 від 21.03.2022 "Про забезпечення купівлі-продажу електричної енергії постачальниками універсальних послуг в особливий період" та похідних від нього наказів Міністерства енергетики України при визначенні строків виконання грошового зобов`язання, визначеного договором купівлі-продажу електричної енергії між постачальником універсальних послуг (відповідач) та виробником електричної енергії (позивач). 
Так, відповідно до пункту 1 Наказу Міністерства енергетики України № 132 від 21.03.2022 "Про забезпечення купівлі-продажу електричної енергії постачальникам універсальних послуг в особливий період" на час дії воєнного стану учасники ринку електричної енергії, на яких покладені спеціальні обов`язки, зобов`язані забезпечити виконання вимог наказу та інших нормативно-правових актів, що регулюють купівлю-продаж електричної енергії.
За змістом наказу:
- ДП "НАЕК "Енергоатом" повинне спрямовувати кошти до ДП "Гарантований покупець" в оплату заборгованості за послугу із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів гарантованим покупцем за певний період та у конкретній сумі;
- ДП "Гарантований покупець" протягом одного робочого дня повинне спрямовувати постачальнику універсальних послуг отримані згідно з пунктом 1 цього алгоритму кошти за послугу із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів постачальником універсальних послуг;
- постачальники універсальних послуг протягом одного робочого дня з дати отримання кожного платежу від ДП "Гарантований покупець" згідно з пунктом 2 цього алгоритму повинне спрямувати до ДП "НАЕК "Енергоатом" отриману суму коштів за куповану електричну енергію за певний період постачання у певній сумі.
У подальшому Міністерство енергетики України вносило зміни та доповнення до наказу № 132 від 21.03.2022, а саме: Наказами № 173 від 09.05.2022, № 180 від 23.05.2022, №214 від 23.06.2022, № 291 від 26.08.2022, № 334 від 29.09.2022, № 339 від 30.09.2022, №391 від 18.11.2022, № 17 від 17.01.2022, № 22 від 24.01.2023, № 43 від 08.02.2023, № 90 від 10.03.2023, № 181 від 29.05.2023, № 214 від 10.07.2023, № 231 від 28.07.2023, № 259 від 30.08.2023, № 295 від 04.10.2023, в яких передбачалися суми та об`єми розрахунків між учасниками ринку.
Судом встановлено, що наведеними наказами визначалися суми коштів, які виділялися для здійснення розрахунків між сторонами, а також встановлювався обов`язок перерахувати ці кошти у визначені терміни (фактично негайно: постачальники універсальних послуг протягом одного робочого дня з дати отримання кожного), проте, такими наказами не встановлювалися інші строки оплати за укладеними між виробником та постачальниками універсальних послуг договорами купівлі-продажу електричної енергії. 
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє заперечення відповідача в цій частині апеляційної скарги, позаяк наказами урегульовувалися правовідносини щодо обов`язкового перерахування ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" отриманих коштів від ДП "Гарантований покупець" протягом одного робочого дня з дати отримання кожного платежу, але, цей обов`язок не виключає його обов`язку з оплати іншої суми вартості придбаної електричної енергії у визначений договором строк, оскільки наказами не змінювалися джерела надходження коштів для оплати вартості електричної енергії та не встановлювалися умови, які б ставили у залежність сплату отриманої електричної АТ "НАЕК "Енергоатом" від надходження коштів безпосередньо від ДП "Гарантований покупець". 
Тобто, накази Міністерства енергетики України не змінювали строки виконання зобов`язань за договором № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021, а тому ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" повинно сплачувати кошти у відповідності до договірного графіку та розміру.
Апеляційний суд наголошує, що висновки щодо підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних з огляду на те, що порушення строків виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором перебуває у прямій залежності від належного виконання позивачем своїх зобов`язань з фінансування ПСО, були викладені в постановах Верховного Суду від 18.09.2024 у справі № 918/1304/23, від 28.01.2025 у справі № 902/1511/23, які прийняті у подібних даним правовідносинах. 
За таких умов, доводи Відповідача із посиланням на частину четверту статті 612, статтю 613 ЦК України про неможливість притягнення його до відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, а також, що наказом Міненерго від 21.03.2022 №132 змінені строки виконання зобов`язань Відповідача з оплати електричної енергії, що встановлені пунктом 6 Додаткових угод до Договору - спростовуються висновками Верховного Суду у подібних справах, а тому обґрунтовано не прийняті господарським судом до уваги. 
Слід також відзначити, що на підставі укладеного договору № 65-150-SD-21-00421 від 24.09.2021 між сторонами виникли господарські відносини, що регулюються нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.
Статтею 1 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідач є юридичною особою, а відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Отже, відповідач, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями за договором, і така відповідальність не може ставитися у залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
При цьому відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. 
Тому відсутність коштів у відповідача, або відсутність фінансування відповідних видатків, не може бути підставою для звільнення його від виконання його зобов`язань за господарським договором.
Вказані положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів. 
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/123/17 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.
Враховуючи викладене, наведені Відповідачем (скаржником) обставини не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірних зобов`язань. 
При цьому необхідно зауважити, що Верховний Суд в пункті 71 постанови від 05.12.2024 у справі № 904/6631/24 погодився із висновками суду апеляційної інстанції в частині помилкових висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин правил щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначених статтею 617 ЦК України та статтею 218 ГК України.
Як було зазначено вище, правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за загальний період прострочення з березня 2022 року по жовтень 2023 року у сумі 39 055 856 грн. 72 коп. 
Верховний Суд у постановах неодноразово висловлював позицію стосовно того, що з огляду на вимоги частини 5 статті 236, статей 86, 237 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (постанови Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 922/3782/17, на яку посилається скаржник у касаційні скарзі, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 у справі № 922/1019/18, від 22.11.2023 у справі № 904/464/23).
Відповідач не заперечував факт оплати спожитої у період з березня 2022 року по жовтень 2023 року електричної енергії у дати та обсягах, зазначених позивачем у розрахунку інфляційних втрат та 3% річних (а.с. 161 - 180 у томі 1). 
При цьому контррозрахунку інфляційних втрат та 3% річних суду не надав. 
Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19 наведено формулу за якою можна розрахувати інфляційні втрати: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці). При цьому зазначено, що за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%.
Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.08.2020 у справі № 904/3546/19.
Крім того, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 надала роз`яснення, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Судом першої інстанції здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с. 161-180 у томі 1), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суми заборгованості та періоди нарахування інфляційних втрат, розрахунок проведено у відповідності до вказаної вище методики.
В той же час, після ухвалення оскаржуваного судового рішення (04.03.2025) та подання відповідачем апеляційної скарги (25.03.2025), 16.12.2025 від скаржника до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання, до якого долучено контррозрахунок інфляційних нарахувань. 
Згідно представленого суду обґрунтування, ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" вважає, що Позивачем неправильно визначений розмір інфляційних нарахувань за розрахункові періоди за березень 2022 року, жовтень 2022 року, лютий 2023 року, березень 2023, червень 2023 року. Відповідач здійснив контррозрахунок за вказані спірні періоди, на підставі чого зазначає, що загальний розмір інфляційних нарахувань повинен становити 37814070,53 грн. 
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
В свою чергу, як передбачено ч.ч. 1, 3, 4 ст. 165 ГПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен містити: 1) найменування (ім`я) позивача і номер справи; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) відповідача, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; 4) обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, наданих позивачем, з якою відповідач погоджується; 5) заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права; 6) перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення документів і доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання; 7) заперечення (за наявності) щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті; 8) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що ані відзив на позовну заяву, ані апеляційна скарга ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" не містять незгоди із розрахунками позивача та доводів про неправильне визначення періоду та розміру інфляційних втрат.
Як зауважив господарський суд, контррозрахунок відповідачем не подавався.
Також, суд апеляційної інстанції перевірив методику та період нарахувань відповідних сум та встановив, що такий виконано арифметично правильно з урахуванням вищезгаданих висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в частині визначення інфляційної складової за час прострочення та умов Договору в редакціях додаткових угод щодо схеми оплати за куплену електричну енергію.
Враховуючи означене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими належним чином та правомірно задоволені судом в сумі 39 055 856 грн. 72 коп. 
Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач також нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних за загальний період прострочення з 05.03.2022 по 13.11.2023 у сумі 8 278 073 грн. 30 коп.
Господарським судом здійснено перевірку розрахунку 3% річних, зробленого позивачем (а.с. 161-180 у томі 1), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначені суми заборгованості та періоди нарахування 3% річних, арифметично розрахунок проведено правильно, з чим погоджується і апеляційний суд.
Отже, розрахунок 3% річних, виконаний позивачем є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства, умовам договору та фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим, з відповідача на користь позивача судом першої інстанції стягнуто 3% річних в сумі 8 278 073 грн. 30 коп. 
Протилежні доводи скаржника обґрунтованості цих висновків суду не спростовують.
Зважаючи на сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, та положення ст.ст.74-80, 86 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, господарський суд правильно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі обставини і докази, надав їм належну правову оцінку.
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не виявлено.
З огляду на усе вищевказане, апеляційний суд відхиляє аргументи апелянта, наведені ним у апеляційній скарзі, як необґрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, відповідно не вбачає підстав для зміни або скасування рішення господарського суду, яке ухвалено з дотриманням вимог ст. 236 ГПК України.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на її заявника. 
Керуючись статтями 123, 129, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2025 у справі № 904/6631/23 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 04.03.2025 у справі №904/6631/23 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 24.02.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко