Дата документу 03.03.2026 Справа № 322/2137/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 322/2137/24      Головуючий у І інстанції: Гасанбеков С. С.
Провадження № 22-ц/807/441/26   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року  м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.,
секретар: Пантюх Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2025 року у справі за позовомОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку захисту прав споживачів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку захисту прав споживачів.
В обґрунтування позову зазначено, що предметом позову є стягнення з банку безпідставно набутих грошових коштів.
У ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» відкриті карткові рахунки фізичної особи, в тому числі картковий рахунок НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). 
На вказану картку ОСОБА_1 у 2017 році отримав від АТ КБ «ПриватБанк» позику в сумі 50000 грн. 
Вивченням виписки з витрат за вищевказаною карткою/рахунком НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDN51000100613739 від 02.08.2013 за період з 01.08.2018 по 28.08.2024 №QIPFFGCGJA8QLH4P від 28.08.2024, встановлено що з боку банку відбувалось неодноразове списання відсотків за використання кредитного ліміту та двічі було списано штраф за прострочку, на загальну суму 97033,24 грн. 
ОСОБА_1 зазначив, що не укладав з АТ КБ «ПриватБанк» письмового кредитного договору, яким би визначались відсотки за користування кредитними коштами, пеня та штрафи за несвоєчасне погашення кредиту. 
На думку позивача, грошові кошти в сумі 97033,24 грн АТ КБ «ПриватБанк» отримало без достатньої правової підстави. 
Окрім вказаних відсотків та штрафів банком списувались з інших рахунків позивача грошові кошти, внаслідок чого тіло кредиту було зменшено з 50000 грн до 20903,87 грн станом на 04.12.2024, що підтверджується довідкою про заборгованість №BPBGGCOTH04QR5R9 від 04.12.2024, грошові кошти списані банком в рахунок погашення тіла кредиту не є предметом розгляду даної цивільної справи. 
В зв`язку з викладеним ОСОБА_1 направив до банку заяву №137/28/01 від 28.08.2024 про повернення безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 97033,24 грн. на банківський рахунок ОСОБА_1 в АТ «Ощадбанк». 
Листом №20.1.0.0.0/7- 240903/65629 від 30.09.2024 АТ КБ «ПриватБанк» відмовив у поверненні коштів, пославшись та те, що позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір про надання банківських послуг SAMDN51000100613739 від 02.08.2013 (далі – Договір). 
За умовами Договору позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна Gold» зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Також, відповідач послався на п. 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг (далі – Умови), що розміщені на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/ у мережі Інтернет. 
У заяві (анкеті – заяві) ОСОБА_1 від 02.08.2013, яка перебуває у відповідача та на яку він посилається, процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами, неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 97033,24 грн.
Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 58022,22 грн без урахування податків і зборів, що підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
У задоволенні решти позову відмовлено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 724,30 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права, просить скасувати рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2025 рокув частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував факту постійної оплати ОСОБА_1 відсотків та неустойки: як добровільні поповнення рахунку, так і договірні списання коштів з погашення боргу за договором (з 01.08.2018) як нарахованих процентів за користування кредитним лімітом та неустойки, що прямо свідчить про прийняття позивачем умов кредитування та його згодою з нарахуванням процентів за договором Відповідач тривалий час здійснював добровільне часткове погашення боргу та сплату нарахованих процентів. Кредитний договір повністю відповідає вимогам ч. 2 статті 208, ч. 1 статті 207 ЦК України, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину.
Крім того, банк звертає увагу суду на те, що  ОСОБА_1 обрав, а суд першої інстанції здійснив, неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки застосування ст. 1212 ЦК України у спосіб, про який просив позивач, є неможливим, а отже, суд повинен був відмовити в задоволенні позову з цих підстав. 
Так, згідно зі ст. 1212 ЦК України, відносини з приводу набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (безпідставне збагачення) є одним з видів позадоговірних зобов`язань. Однак у цьому випадку, між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 існують договірні кредитні правовідносини за договором № б/н (референс угоди № SAMDN51000100613739) від 02.08.2013, які визнають обидві сторони.
У своєму відзиві  ОСОБА_1 заперечує проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, просить залишити її без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
У судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» Якушев С.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення, та відмові в задоволенні позову.
ОСОБА_1 наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, оскаржуваного рішення – без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на таке.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимог оскаржуване рішення не відповідає.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умовами укладеного між сторонами договору № SAMDN51000100613739 від 02.08.2013 до 22.01.2021 не було передбачено розміру процентів за користування кредитом, а також розміру неустойки, безпідставно набуті відповідачем грошові кошти у виді списаних процентів та штрафів за період з 01.08.2018 до 21.01.2021 у розмірі 58022,22 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Однак, колегія судді не погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 09.01.2013 між сторонами укладений договір про надання банківських послуг, що складається з: заяви, пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, що підтверджується анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 09.01.2013. 
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 09.01.2013 не містить умов щодо процентів за кредитом та неустойки, водночас пам`ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів, підписаних позивачем, відповідач суду не надав.
02.08.2013 сторони уклали договір № SAMDN51000100613739, умови якого суду не були надані, у зв`язку з тим, що анкета-заява/договір від 02.08.2013 не зберігся в архіві банка, про що відповідачем зазначено у відзиві.
02.09.2019 сторони уклали договір про надання банківських послуг, що складається з: анкети-заяви та Умов та Правил надання банківських послуг, що підтверджується анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 02.09.2019.
Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 02.09.2019 не містить умов щодо процентів за кредитом та неустойки, водночас Умов та Правил надання банківських послуг, підписаних позивачем, відповідач суду не надав. Додана до відзиву «Заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг вересень 2019.pdf», в якій зазначено, що позивач приєднується до розділів «Загальні положення», «Кредитні картки», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі – Договір), що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, затвердженій Протоколом засідання Правління Банку №8 від 19.02.2019, не містить дати її підписання позивачем, а відтак не може бути визнана частиною договору про надання банківських послуг від 02.09.2019.
22.01.2021 сторони уклали договір банківського рахунка, що складається з: заяви, Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання заяви, що підтверджується заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 22.01.2021, яка містить, зокрема розмір процентної ставки за кредитом.
27.04.2023 сторони уклали змішаний договір: договір банківського рахунка, споживчого кредиту та обслуговування платіжного інструменту та генеральний кредитний договір в частині надання споживчих кредитів «Кредитна картка», «Оплата частинами», «Миттєва розстрочка», що складається із заяви, Умов та Правил надання банківських послуг Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання заяви, що підтверджується заявою про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 27.04.2023, яка містить, зокрема розмір процентної ставки за кредитом.
Згідно з випискою по витратам по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і додатковим рахункам договору SAMDN51000100613739 від 02.08.2013 за період з 01.08.2018 по 28.08.2024 №QIPFFGCGJA8QLH4P від 28.08.2024, відповідач здійснював списання відсотків за використання кредитного ліміту та двічі було списано штраф за прострочку, на загальну суму 97033,24 грн.
Позивач у заявах по суті справи не зазначає про укладення з відповідачем кількох договорів, а лише стверджує, що він не укладав з відповідачем письмового кредитного договору, яким би визначалась відсотки за користування кредитними коштами та неустойка. 
Надані сторонами виписки по рахунку свідчать про те, що вищезазначені анкета-заява позивача від 02.09.2019, а також заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг від 22.01.2021 та від 27.04.2023 є складовими договору №SAMDN51000100613739 від 02.08.2013.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень ст. 1212 або ст. 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується ст. 1212 ЦК України.
Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №501/5213/13-ц.
Предметом позову в цій справі є стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно набутих грошових коштів за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 . 
Судом установлено, що ОСОБА_1  підписав Анкету-заяву 09.01.2013, 02.09.2019, які хоч і не містили вимог про строк кредитування, розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та фінансових санкцій за неналежне виконання зобов`язань, але слугувала підставою для видачі позивачку кредитної картки, за допомогою якої позивач користувався кредитними коштами, що підтверджено виписками з рахунку та не заперечували сторони.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Згідно з ч.1 ст.1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У відповідності до наведеної норми кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої(потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. При цьому набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним, а ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Як встановлено з матеріалів справи, між сторонами наявні договірні відносини, регламентовані умовами кредитного договору та главою 71 ЦК України, якими визначено підстави та порядок припинення таких договірних зобов`язань.
Враховуючи викладене, заявлена позивачем сума до стягнення, не може вважатися набутою відповідачем безпідставно в розумінніст.1212 ЦК України.
Крім того, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21.
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22, безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Матеріалами справи підтверджено, що з 2018 року ОСОБА_1 користувався кредитним рахунком, вносив на карту грошові кошти, здійснював добровільні платежі, знав про регулярні списання коштів банком, однак не вживав заходів щодо їх повернення, що у випадку відсутності договірних зобов`язань та помилково сплачених грошових коштів, очевидно, вказує на те, що він вважав платежі правомірними.
Тобто, у такому разі, якщо вважати що кошти відповідачем отримані безпідставно для застосування ст. 1212 ЦК України, позивач достеменно знаючи, що не зобов`язаний перераховувати кошти з огляду на відсутність договірних відносин з відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте здійснював ці платежі та протягом тривалого часу не вважав їх неправомірними, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів, на думку колегії суддів, є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому її слід задовольнити, на підставі ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2025 року слід скасувати,та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – задовольнити.
Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2025 року– скасувати. Ухвалити в цій справі нову постанову, якою :
«Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку захисту прав споживачів – залишити без задоволення.»
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 04 березня 2026 року.

Головуючий:

Судді: