ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/323/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ЯНКІВСЬКА

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 подав позов до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку з 07 вересня 2023 року по 25 грудня 2024 року включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 вересня 2023 року по 25 грудня 2024 року у розмірі грошового забезпечення за шість місяців.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 16.05.2023 по 06.09.2023 позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06.09.2023 № 297 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення як такого, що звільнений з військової служби у запас наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 15.08.2023 № 8-РС.
25.12.2024 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача зараховані, кошти в сумі 9 295,54 гривень в якості одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої п. 1 Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 460.
Вважаючи, що виплата одноразової грошової допомоги при звільнені із затримкою є підставою для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач за захистом своїх прав звернувся до суду з цим позовом.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, а також надавши оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.
Так, відповідно до частин першої - третьої статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям належний рівень матеріального, грошового та інших видів забезпечення, який має відповідати умовам проходження військової служби, а також спрямований на стимулювання закріплення кваліфікованих військових кадрів. При цьому центральні органи виконавчої влади, які забезпечують формування та реалізацію державної політики у сфері праці та соціального захисту населення, у межах наданих їм повноважень здійснюють розроблення та подання у встановленому законодавством порядку пропозицій щодо вдосконалення системи грошового забезпечення військовослужбовців.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, а також щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема різного роду надбавки, доплати, підвищення, винагороди та премії, що мають як постійний, так і разовий характер. Розмір такого забезпечення, у свою чергу, визначається з урахуванням комплексу чинників, серед яких посада, військове звання, тривалість і умови проходження служби, її інтенсивність, кваліфікація військовослужбовця, наявність наукового ступеня та вченого звання.
Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведені норми спеціального законодавства не містять правового регулювання питань відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не визначають порядку відшкодування у разі такої затримки.
З огляду на це суд першої інстанції обґрунтовано врахував правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у пункті 27 постанови від 18.12.2018 у справі №820/4619/16, яка відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судами нижчих інстанцій. Вказаною правовою позицією сформульовано загальне правило, за яким норми спеціального законодавства мають пріоритет над нормами загального характеру, однак у випадках, коли спеціальне законодавство не врегульовує спірні правовідносини, підлягають застосуванню відповідні положення загального законодавства, зокрема Кодексу законів про працю України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норм КЗпП України, а доводи відповідача щодо неможливості їх застосування обґрунтовано відхилив як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи чи організації, повинна бути проведена у день звільнення. У разі якщо працівник у цей день фактично не працював, відповідні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення вимоги про проведення розрахунку. Крім того, роботодавець зобов`язаний письмово повідомити працівника про всі нараховані та виплачені суми із зазначенням їх структури та видів.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені статтею 116 цього Кодексу, за відсутності спору щодо їх розміру, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців.
Аналіз зазначених норм, як обґрунтовано встановив суд першої інстанції, свідчить про те, що відповідальність роботодавця у вигляді обов`язку нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку виникає лише за наявності сукупності визначених умов, а саме: невиплати належних сум у строки, передбачені законом; наявності вини роботодавця у такій невиплаті; а також фактичного проведення розрахунку поза межами встановлених строків.
Відсутність хоча б однієї із зазначених умов виключає можливість застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.05.2023 №182 (копія наявна в матеріалах справи) Позивач на підставі припису командира військової частини НОМЕР_2 від 15.05.2023 №185 прибув до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , про що зазначено як в підставі зарахування Позивача в наказі. При цьому, наказу про зарахування Позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та про виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 до військової частини НОМЕР_1 Позивачем надано не було.
В приписі не зазначається дата останнього призову Позивача на військову службу, так само як і не зазначається кількість прослужених місяців з дати останнього призову на військову службу.
Вислуга років визначається для виплати відсоткової надбавки за вислугу років згідно з даними грошового атестату військовослужбовця відповідно до пункту 1 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом міністерства оборони України від 07.06.2018 №260.
Однак, у грошовому атестаті зазначається загальна вислуга років, обчислена за попереднім місцем служби відповідно до вимог пункту 1 постанови кабінету міністрів від 17.07.1992 №393, а визначальним критерієм для розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби є саме останній період проходження військової служби з моменту призову за мобілізацією до моменту звільнення з військової служби без урахування попереднього періоду проходження служби (за винятком випадків, коли при попередньому проходженні служби військовослужбовців не набули права на отримання такого грошової допомоги) відповідно до вимог Порядку та умов виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженого постановою кабінету міністрів України від 17 вересня 2014 року №460.
Варто зазначити, що Інструкцією з обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року №280, ведення особових справ на осіб рядового, сержанського та старшинського складу не передбачено.
А тому доводи апеляційної скарги щодо обізнаності військової частини НОМЕР_1 про попередні періоди проходження військової служби Позивачем з моменту останнього його призову на військову службу не відповідають дійсності.
Окрім того, під час звільнення з військової служби Позивач у рапорті на звільнення надав згоду на його виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 до проведення з ним всіх необхідних розрахунків (копія рапорту наявна в матеріалах справи) відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, оскільки виключно за відсутності згоди військовослужбовця наявна заборона на виключення зі списків особового складу до проведення всіх необхідних розрахунків
Також з матеріалів справи вбачається, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2023 №297 позивача було виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби у запас відповідно до наказу від 15.08.2023 №8-РС.
Разом з тим, лише 25.12.2024 на картковий рахунок позивача було зараховано грошові кошти у сумі 9 295,54 грн як одноразову грошову допомогу при звільненні, передбачену відповідними нормативними актами.
Водночас суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що у грудні 2024 року, вже після виключення позивача зі списків особового складу, до військової частини надійшло звернення позивача з вимогою про проведення донарахування одноразової грошової допомоги з урахуванням попередніх періодів проходження ним військової служби. До зазначеного звернення позивачем було додано документи, які підтверджували відповідні періоди служби, зокрема витяги з наказів іншої військової частини.
Саме на підставі поданих позивачем документів командиром військової частини було внесено зміни до раніше виданого наказу, якими збільшено розмір одноразової грошової допомоги, що підлягала виплаті позивачу, з трьох до сімнадцяти повних місяців. У подальшому на виконання зазначеного наказу позивачу було здійснено відповідну доплату.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини військової частини у несвоєчасному проведенні остаточного розрахунку з позивачем. Затримка у виплаті відповідних сум була зумовлена не протиправною бездіяльністю відповідача, а саме ненаданням позивачем на момент звільнення документів, необхідних для правильного визначення розміру належних йому виплат.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та правильності зроблених ним висновків, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається, а тому воно підлягає залишенню без змін.
Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. 
Отже, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко