КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 370/3072/23 Головуючий у суді першої інстанції - Косенко А.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4318/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Оберемчук Оксаною Олександрівною на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2025 року про зупинення провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання батьківства,
встановив:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просила суд: визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внести відповідні зміни в актовий запис про народження дитини.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2025 року провадження у справі зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підстава зупинення провадження пов`язана з фактом перебування учасника процесу у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, а не з введенням воєнного стану як такого.
Апелянт зазначає, що відповідач не надав до суду належних документів виконання бойових завдань у зоні бойових дій. 
Вважає, що суд не установив об`єктивних перешкод для участі відповідача у розгляді справи та не урахував предмету спору, який стосується прав та інтересів дитини. Вказане, на думку апелянта, свідчить про відсутність підстав для зупинення провадження у справі.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
За правилами ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про зупинення провадження (п.14 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини зауважив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).
Підстави, за яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, встановлені у статті 251 ЦПК України.
Так, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України).
Згідно з пунктами 2, 3 частини 1 статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 2 частини 1 статті 251 цього Кодексу, до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно з довідкою, виданої військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України №1/47/3-853 від 22.09.2025 року, вбачається, що сержант ОСОБА_2 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 150).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 (по стройовій частині) №119 від 22.08.2025 року, сержанта ОСОБА_2 (Г-126812) (моб. НОМЕР_2 ), який прибув для проходження військової служби за призовом по мобілізації, із військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 ), зараховано наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 13.08.2025 №82 о/с, у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , з 22 серпня 2025 року (а.с. 149).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на даний час його дію не припинено.
Зупиняючи провадження у справі з підстав, визначених пунктом 2 частини 1 статті 251 ЦПК України, суд першої інстанції правильно врахував імперативність вказаної норми закону та наявність наданих представником відповідача доказів.
Подібні висновки висловленні у постанові Верховного Суду від 29 лютого 2024 року у справі № 149/9/23 (провадження № 61-10894св23).
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів про переведення військової частини НОМЕР_1 на воєнний стан або перебування відповідача в зоні бойових дій колегія суддів апеляційного суду відхиляє, враховуючи наступне.
Законом України «Про оборону України» визначаються засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.
Так, частиною першою статті 1 цього Закону визначено, що:
- оборона України - система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту;
- воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до частини першої статті 2 зазначеного Закону оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Пунктом 20 Конституції України Президента України уповноважено на прийняття рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави вважати, що органи державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органи місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки, за необхідності переводяться з мирного на воєнний стан з метою відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони.
Таким чином, військові частини Збройних Сил України були переведені на воєнний стан в момент прийняття Президентом України Указу від 24 лютого 2022 року № 64/2022 , оскільки згідно із зазначеним Указом військовому командуванню разом з військовими адміністраціями, органами виконавчої влади, правоохоронними органами та за участю органів місцевого самоврядування наказано запроваджувати і здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи правового режиму воєнного стану, реалізовувати повноваження, необхідні для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.
Відповідно до частини третьої статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Запровадження на території України правового режиму воєнного стану з 24 лютого 2022 року є обставиною, що не підлягає доказуванню, оскільки це загальновідомий факт, отже, зважаючи на вищезазначені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що не було необхідним надавати відповідачу додаткові документи на підтвердження переведення на воєнний стан військової частини, в якій вона проходила військову службу станом на момент прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали.
Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, враховуючи зазначені вище акти Президента України, з 24 лютого 2022 року та станом на момент прийняття цієї постанови в Україні (на всій її території) діє воєнний стан та проводиться загальна мобілізація. А отже, з настанням особливого періоду вся структура Збройних Сил України та інші військові формування як цілісний організм почали функціонувати в умовах особливого періоду та були переведені на організацію і штати воєнного часу.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
Щодо тлумачення терміну «переведені на воєнний стан» Велика Палата Верховного Суду зазначила таке. Як уже зазначалося вище, Указом Президента України введено воєнний стан на всій території України. Цим же Указом на військове командування усіх рівнів покладено обов`язок здійснювати заходи, необхідні для забезпечення оборони України.
Профільне законодавство, зокрема Закон № 3543-XII та Закон № 1932-ХІІ, хоч і не використовує термін «переведення на воєнний стан», натомість оперує поняттям «переведення на організацію і штати воєнного часу». Така трансформація військових формувань є одним із ключових заходів, що вживаються у випадку введення в державі воєнного стану та загальної мобілізації.
З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення, Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22, за нинішньої редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції з дотриманням норм процесуального права вирішив заяву відповідача про зупинення провадження у справі, за наявності достатніх доказів для ухвалення відповідного процесуального рішення, натомість доводи апеляційної скарги зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального та процесуального права і до незгоди з оцінкою місцевим судом наявних у справі доказів, що не може слугувати підставою для скасування ухвали, прийнятої з дотриманням норм процесуального закону.
Разом з тим, у даній справі відповідачем надано належні та допустимі докази виконання ним завдань в складі військової частини по захисту України від військової агресії держави-окупанта, його перебування на відповідній посаді у військовому формуванні, що давало суду першої інстанції обґрунтовані підстави для зупинення провадження.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 13 березня 2025 року у справі №557/1226/23 на висновки суду також не впливають, оскільки вказана постанова не є релевантною до даної справи.
У матеріалах справи міститься повідомлення адвоката Богданчук О.В. від 05 листопада 2025 року про розірвання договору з клієнтом - ОСОБА_2 . Докази наявності у відповідача інших представників у матеріалах справи відсутні.
При цьому, предметом спору у даній справі є визнання батьківства відповідача, а у справах вказаної категорії необхідним є проведення судової генетичної експертизи, що не можливо реалізувати без особистої участі відповідача, у тому числі дистанційно чи через представника (адвоката).
Апеляційний суд також вважає необхідним зазначити, що зупинення провадження у справі є тимчасовим заходом та у разі наявності доказів на підтвердження припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан, позивач не позбавлений права ініціювати питання про поновлення провадження у справі шляхом подання до суду відповідного клопотання.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для зупинення провадження у даній справі на підставі пункту 2 частини 1 статі 251 ЦПК України, тому твердження скаржника про порушення судом норм процесуального права є необґрунтованими.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказана ухвала є законною та обґрунтованою, ухваленою на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для її скасування відсутні.
Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Оберемчук Оксаною Олександрівною залишити без задоволення.
Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома