П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 760/15361/24
Провадження: № 22-ц/824/7690/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Проценка Романа Валерійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент»
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Аксьонової Н. М.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він перебував у трудових відносинах із ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» з 01 лютого 2019 року по 17 листопада 2023 року на посаді слюсаря-ремонтника 5 розряду паросилової дільниці головного енергетика. Наказом №68/к від 17 листопада 2023 року його було звільнено з посади за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. При цьому, у день звільнення не проведено повного розрахунку. Враховуючи, що зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати не виконані, стягненню з відповідача підлягає заборгованість із заробітної плати в сумі 120962,45 грн. Крім того, враховуючи те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло шість місяців, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 18 листопада 2023 року по 18 травня 2024 року.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 120962 грн 45 коп заборгованості з виплати заробітної плати з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору.
Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 90766 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 18 листопада 2023 року по 18 травня 2024 року.
Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь держави 1211 грн. судового збору.
Не погодившись із таким судовим рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 82522 грн 60 коп, адвокат Проценко Р. В. в інтересах ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що механізм, передбачений статтею 117 КЗпП України, не містить чітких критеріїв визначення справедливого розміру відповідальності роботодавця, а тому підлягає застосуванню з урахуванням принципу розумності та співмірності.
Зазначає, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку може бути зменшений з огляду на розмір заборгованості, тривалість прострочення, причини його виникнення, а також інші істотні обставини справи.
Вважає, що стягнута судом сума середнього заробітку є неспівмірною із розміром заборгованості та наслідками порушення, у зв`язку з чим підлягає зменшенню або відмові у задоволенні відповідних позовних вимог.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Будова Н. М. в інтересах ОСОБА_1 вважала необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначила, що відповідач фактично визнав наявність заборгованості із заробітної плати та факт несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні, що саме по собі є підставою для застосування статті 117 КЗпП України.
Наголошує, що середній заробіток було стягнуто лише за шість місяців, тоді як фактичний період затримки є значно більшим, а тому визначений судом розмір не є надмірним та відповідає принципу справедливості.
Вважає, що підстави для зменшення розміру середнього заробітку відсутні, оскільки тривала невиплата належних позивачу сум свідчить про істотне порушення його трудових прав.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 лютого 2019 року на підставі наказу ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду слюсаря-ремонтника 5 розряду паросилової дільниці головного енергетика (а. с. 75-77).
Наказом № 68/к від 17 листопада 2023 року позивача звільнено з роботи за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (а. с. 78).
Згідно з довідкою ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» № 15/01-2025/2 від 15 січня 2025 року, за позивачем обліковується заборгованість із заробітної плати у розмірі 120 962,45 грн, що підтверджує визнання відповідачем факту невиплати належних працівнику сум при звільненні (а. с. 96). 
Доказів погашення зазначеної заборгованості або заперечень щодо її розміру відповідачем суду не надано.
Матеріалами справи також підтверджується, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем у період з 01 лютого 2019 року по 17 листопада 2023 року, а отже мав право на своєчасне отримання всіх належних йому виплат при звільненні.
Судом першої інстанції встановлено, що у день звільнення позивача відповідачем не проведено повного розрахунку, у зв`язку з чим виникла заборгованість із виплати належних йому сум, що не заперечувалося самим відповідачем.
При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд першої інстанції виходив із розміру нарахованої позивачу заробітної плати за два календарні місяці, що передували звільненню, встановивши середньоденний заробіток у розмірі 698,20 грн.
Враховуючи, що період затримки розрахунку при звільненні становив шість місяців (з 18 листопада 2023 року по 18 травня 2024 року), суд першої інстанції визначив кількість робочих днів у цьому періоді - 130, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку у розмірі 90 766 грн.
Перевіряючи такі висновки суду, в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (див., наприклад, пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Верховним Судом вироблено підхід, при якому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 та від 04 квітня 2024 року у справі № 201/8088/21.
Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
У абзаці 3 пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, встановивши факт невиплати відповідачем позивачу належних сум у день звільнення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Визначаючи розмір такого відшкодування, суд першої інстанції правильно виходив із положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, та обчислив середньоденний заробіток позивача на підставі виплат за два календарні місяці, що передували звільненню, а також врахував кількість робочих днів у періоді затримки, обмеживши його шістьма місяцями відповідно до вимог статті 117 КЗпП України.
Отже, сам висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правильним.
Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду, зокрема, Великої Палати Верховного Судувід 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, відповідно до яких при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, суд повинен оцінювати його співмірність з урахуванням конкретних обставин справи та забезпечення балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
З огляду на наведене, колегія суддів відмічає, що зменшення розміру такого відшкодування є правом суду, а не його обов`язком, та можливе лише за наявності належних і достатніх підстав, які мають бути доведені роботодавцем.
Саме на роботодавця покладається обов`язок обґрунтувати наявність обставин, які свідчать про неспівмірність визначеного розміру середнього заробітку, зокрема з урахуванням розміру заборгованості, тривалості затримки, поведінки сторін та інших істотних обставин справи.
Однак, як убачається з доводів апеляційної скарги, відповідач фактично обмежився загальними посиланнями на принципи розумності та співмірності, не навівши жодних конкретних обставин, які б свідчили про необхідність зменшення розміру відшкодування, не обґрунтувавши, у чому саме полягає його неспівмірність, та не надавши відповідних доказів.
При цьому, доводи відповідача не містять належного аналізу співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати та суми середнього заробітку, в той час як у даному випадку розмір стягнутого середнього заробітку не перевищує суму невиплаченої заробітної плати, що саме по собі свідчить про відсутність очевидної диспропорції.
Посилання представника відповідачана правові висновки Великої Палати Верховного Суду не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки такі висновки, навпаки, передбачають необхідність доведення роботодавцем відповідних обставин, чого відповідачем зроблено не було.
За таких обставин, підстави для зменшення розміру середнього заробітку, визначеного судом першої інстанції, відсутні.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що формальне посилання відповідача на неспівмірність без наведення конкретних обставин та доказів може свідчити про недобросовісне здійснення процесуальних прав та спрямованість таких дій на затягування судового розгляду і, як наслідок, відтермінування виконання судового рішення
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Проценка Р. В. в інтересах ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент»підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 рокузалишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Проценка Романа Валерійовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Повне судове рішення складено 17 квітня 2026 року.
Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура