ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 670/204/22
Провадження № 22-ц/820/247/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,
з участю позивача  ОСОБА_1 ,
представника позивача  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 5 листопада 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна.
ОСОБА_1 зазначив, що згідно з заповітом від 24 січня 2020 року, посвідченим секретарем Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області (зареєстровано в реєстрі за №2), ОСОБА_4 заповіла все своє майно йому – ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 (далі – житловий будинок). Позивач прийняв цю спадщину шляхом подання нотаріусу відповідної заяви в установлений строк. Однак, як стало відомо, житловий будинок належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2018 року, укладеного між ним і ОСОБА_4 та посвідченого приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу. Власишина Н.Д. не підписувала договір купівлі-продажу житлового будинку, внаслідок чого цей договір є неукладеним, а позивач вправі витребувати у ОСОБА_3 житловий будинок.
За таких обставин ОСОБА_1 просив суд витребувати у ОСОБА_3 на свою користь домоволодіння АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 5 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна задоволено.
Витребувано у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1723028168206) загальною площею 136 кв.м, із них житловою площею 42,1 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи у розмірі 1 812 грн 32 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.
Суд керувався тим, що ОСОБА_4 не підписувала договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок, у зв`язку з чим цей договір є неукладеним. Оскільки ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , то він вправі витребувати у ОСОБА_3 цей будинок за віндикаційним позовом. У зв`язку з розглядом справи ОСОБА_1 поніс реальні та обґрунтовані витрати зі сплати судового збору, на проведення почеркознавчої експертизи та на професійну правничу допомогу, а тому ці витрати слід покласти на відповідача.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за життя ОСОБА_4 належали два житлові будинки в АДРЕСА_1 , та по АДРЕСА_2 (7). У зв`язку з незазначенням у заповіті адреси об`єкта нерухомого майна неможливо встановити, на який житловий будинок поширюється воля заповідача. Позивач не довів достатніми доказами включення житлового будинку до складу прийнятої ним спадщини. Відтак ОСОБА_1 не набув право на житловий будинок у порядку спадкування, а обраний ним спосіб захисту цивільного права є неефективним. Також ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки його право не порушене, а тому позов не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вказавши на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12 листопада 2006 року ОСОБА_4 належав на праві власності житловий будинок.
17 грудня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння – житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. (зареєстровано в реєстрі за №970), за умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив житловий будинок.
Того ж дня приватний нотаріус Макарова Н.В. зареєструвала право власності ОСОБА_3 на житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 29478238).
26 червня 2018 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. (зареєстровано в реєстрі за №440), яким усе своє майно заповіла ОСОБА_3 .
24 січня 2020 року ОСОБА_4 склала новий заповіт, посвідчений в.о. секретаря Нетечинецької сільської ради Віньковецького району Хмельницької області Шкапоїд Л.В. (зареєстровано в реєстрі за №2), яким усе своє майно заповіла ОСОБА_1 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26 січня 2021 року ОСОБА_1 , а 25 червня 2021 року ОСОБА_3 подали приватному нотаріусу Віньковецького районного округу Хмельницької області Кухарській Л.А. заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .
Згідно з висновком експерта від 23 листопада 2022 року №СЕ-19/123-22/8752-ПЧ підпис у графі «Продавець» на другій стороні у договорі купівлі-продажу домоволодіння – житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченому приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. від 17 грудня 2018 року, зареєстровано за №970, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи від 22 травня 2023 року №459/460/23-26: підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу домоволодіння – житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченому приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. від 17 грудня 2018 року, зареєстровано за №970, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів; підпис від імені ОСОБА_4 в графі «Продавець» у договорі купівлі-продажу домоволодіння – житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченому приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. від 17 грудня 2018 року, зареєстровано за №970, виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Згідно з висновком експерта від 18 червня 2025 року №СЕ-19/124-25/7341-ПЧ підпис у договорі купівлі-продажу домоволодіння – житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідченому приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. від 17 грудня 2018 року, зареєстровано за №970, який міститься в матеріалах кримінального провадження №12019240100000099 (а.с. 157), у графі «Продавець» на другій сторінці цього договору, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо договору купівлі-продажу житлового будинку

Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом статті 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина перша статті 209 ЦК України).
В силу частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як передбачено частиною першою статті 638 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень статті 640 ЦК України слідує, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.
У двосторонньому правочині волевиявлення сторін повинно бути взаємним (зустрічним) і спрямованим на досягнення спільної мети. Такі правочини називаються договорами.
Цивільне законодавство встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину, зокрема зміст правочину має бути зафіксований у документі, підписаному сторонами. Отже, підпис є невід`ємним елементом (реквізитом) письмової форми договору, наявність підпису підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію. У випадках, встановлених законом, правочин підлягає нотаріальному посвідченню.
Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.
Договір є укладеним, якщо сторони з дотриманням установленої законом форми досягли згоди (домовленості) щодо всіх істотних умов договору.
За своїми правовими ознаками договір купівлі-продажу є двосторонньою, консенсуальною та відплатною угодою, за умовами якої відбувається обмін товару на гроші.
Договір купівлі-продажу нерухомого майна має бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок про те, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Якщо сторони не досягли згоди з істотних умов договору оренди землі, то такий договір є неукладеним, тобто такий, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 заначила, що обов`язковим елементом двостороннього правочину (в даному випадку купівлі-продажу) є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення – зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним – не виникли.
Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України – договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Нотаріально посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний сторонньою особою та при нотаріальному посвідченні якого використано викрадені документи, а особу продавця встановлено на підставі підробленого документа, за умови невстановлення факту зловживання з боку продавця своїми правами потрібно кваліфікувати як неукладений. Факт нотаріального посвідчення договору, який не містить підпису сторони (чи містить підроблений підпис), не впливає на чинність (укладеність) такого договору, який за своєю природою є неукладеним.
За змістом договору купівлі-продажу домоволодіння – житлового будинку з верандою та надвірними будівлями, посвідчений приватним нотаріусом Віньковецького районного нотаріального округу Хмельницької області Макаровою Н.В. (зареєстровано в реєстрі за №970), ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3 купив житловий будинок.
Згідно з висновками почеркознавчої експертизи ОСОБА_4 не підписувала договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок.
За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що цей договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся.
ОСОБА_3 не оспорює вказаний висновок суду.

б) щодо права власності на житловий будинок

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статті 328 ЦК України, згідно яких право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
В силу частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Із положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України слідує, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності – це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд.
Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. Однією з підстав набуття права власності є спадкування.
Спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців).
Спадкоємці набувають право на спадщину лише за умови, що вони віднесені законом до спадкоємців померлої особи (за законом або за заповітом) та прийняли спадщину в установленому порядку.
Для прийняття спадщини встановлюється шестимісячний строк, перебіг якого починається з дня смерті спадкодавця. У цей строк спадкоємець, який не проживав із спадкодавцем, вправі подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Зібрані докази вказують на те, що житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_4 та увійшов до складу її спадщини.
ОСОБА_1 як єдиний спадкоємець  ОСОБА_4 за заповітом прийняв цю спадщину в установленому законом порядку.
Отже, з часу відкриття спадщини (день смерті  ОСОБА_4 ) ОСОБА_1 набув право власності на житловий будинок.
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги про невключення житлового будинку до складу спадщини ОСОБА_4 і ненабуття ОСОБА_1 права на житловий будинок у порядку спадкування суперечать фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

в) щодо витребування житлового будинку

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 ЦК України, згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
В силу статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення – гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19).
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним.
Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога власника про витребування належного йому майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначила про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.
Також у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його фактичним володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі – власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Отже, якщо нерухоме майно, що вибуло з фактичного володіння його власника за неукладеним договором купівлі-продажу, було зареєстровано за іншою особою без відповідної на те правової підстави, власник такого майна може витребувати його із чужого незаконного володіння у всіх випадках відповідно до статті 387 ЦК України. При цьому під відсутністю правової підстави в цьому випадку потрібно розуміти: реєстрацію спірного нерухомого майна за стороною неукладеного правочину; реєстрацію спірного майна за третьою особою на підставі правочину, укладеного всупереч нормам чинного законодавства.
Зібрані докази вказують на те, що житловий будинок вибув з фактичного володіння ОСОБА_1 за неукладеним договором купівлі-продажу та був зареєстрований за ОСОБА_3 без відповідної на те правової підстави.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 вправі витребувати у ОСОБА_3 житловий будинок за віндикаційним позовом.
Отже ОСОБА_1 обрано належний спосіб захисту порушеного права, а він є належним позивачем у справі.
Посилання ОСОБА_3 на відсутність підстав для витребування у нього житлового будинку не ґрунтується на законі.
Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є безпідставними.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3  залишити без задоволення.
Рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області від 5 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 березня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Мамаєв В.А.  
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 2