СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2026 року Справа № 480/8338/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Прилипчука О.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8338/25 
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 
треті особи - Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_2 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи - Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_2 , в якій просить:
1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у ненаправленні документів, необхідних для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі наявності трьох неповнолітніх дітей на утриманні.
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 направити до військової частини НОМЕР_2 усі документи, необхідні для звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що він проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_3 , яка згодом була реорганізована (розформована) та увійшла до складу військової частини НОМЕР_1 .
Під час проходження служби позивач самовільно залишив частину, оскільки командування військової частини ігнорувало його рапорти та скарги щодо погіршення стану здоров`я, необхідності медичного огляду та звільнення з військової служби на законних підставах.
28.08.2025 позивач прибув до резервного батальйону військової частини НОМЕР_2 із повним пакетом документів для оформлення звільнення з військової служби. Проте, для завершення процедури звільнення необхідним було отримання від військової частини НОМЕР_1 відповідних службових документів та характеристик, які залишилися у розпорядженні командування після реорганізації частини НОМЕР_3 .
Незважаючи на неодноразові телефонні звернення, службові запити та офіційні прохання від резервного батальйону, військова частина НОМЕР_1 на зв`язок не виходить, не надає необхідних документів, не реагує на звернення та фактично блокує процедуру звільнення позивача з військової служби.
Процес звільнення затримується, оскільки юрист резервного батальйону в/ч НОМЕР_2 очікує документи від військової частини, які до цього часу не були направлені. Така бездіяльність призводить до порушення прав позивача на своєчасне звільнення з військової служби відповідно до пункту “г” частини четвертої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, у зв`язку з наявністю трьох дітей на утриманні.
Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Ухвалою суду від 31.10.2025 відкрито провадження у справі, ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що зі змісту позовних вимог не зрозуміло, які саме документи позивач просить щоб суд зобов`язав відповідача направити до військової частини НОМЕР_2 .
Так, позивач для звільнення з військової служби на підставі підпункту г пункту 2 частини четвертої, абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у зв`язку з перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці (під час дії воєнного стану) повинен з дотриманням вимог пункту 233 Положення подати по команді відповідний рапорт та документи, які підтверджують підстави звільнення (перелік документів наведений у додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170).
Таким чином, саме на позивача законодавством покладено обов`язок подати по команді рапорт з долученням документів, які підтверджують підстави звільнення, тому заявлені вимоги про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 направити до військової частини НОМЕР_2 усі документи, необхідні для звільнення ОСОБА_1 з військової служби не підлягають задоволенню (а.с. 35-36).
02.02.2026 ухвалою суду зобов`язано ОСОБА_1 надати письмові докази звернення до відповідача із рапортами про звільненя із військової служби. Зобовязано Військову частину НОМЕР_1 надати пояснення та належним чином завірені докази щодо дати надходження та результатів розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби або довідку за підписом командира в\ч НОМЕР_1 щодо відсутності відповідних звернень.
05.02.2026 Військовою частиною НОМЕР_1 надано додаткові пояснення по справі.
Позивачем станом на 23.02.2026 письмових пояснень та витребуваних документів не надано.
Дослідивши матеріали адміністративної справи та зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні відносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів.
Судом встановлено, що відповідно до довідки військової частини НОМЕР_3 від 02.04.2025 № 1482/2/3/867 старший сержант ОСОБА_1 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період у військовій частині НОМЕР_3 з 15.02.2024 (а.с. 22).
21.01.2026 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про клопотання перед вищим командуванням щодо звільнення з військової служби відповідно до ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.56-57).
25.01.2026 командиром Військової частини НОМЕР_1 прийнято наказ №13-РС, яким ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за п.п. «г», через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається п.3 ч. ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.57 звор.бік).
Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною щодо направлення документів для звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
За частиною першою статті 2 цього Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби
Проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону України № 2232-XII).
За положеннями частини 3 статті 24 Закону України № 2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Статтею 26 Закону України № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби.
Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України № 2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема: у зв`язку з перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Частиною 7 статті 26 Закону України № 2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яким, зокрема, передбачено порядок звільнення військовослужбовців.
Відповідно до п. 233 Положення, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За нормами підпункту 2 пункту 225 Положення, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється: під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених, зокрема, пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Згідно п. 12.1 Розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 року № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Таким чином, діючим законодавством передбачено право військовослужбовця на подання безпосередньому командиру рапорту про звільнення з військової служби у разі наявності на те підстав, передбачених статтею 26 Закону №2232-ХІІ, якому кореспондує обов`язок уповноваженої на те особи розглянути поданий рапорт та прийняти відповідне рішення по суті рапорту, повідомивши про нього військовослужбовця.
Так, 02.02.2026 ухвалою суду зобов`язано ОСОБА_1 надати письмові докази звернення до відповідача із рапортами про звільненя із військової служби. Зобовязано Військову частину НОМЕР_1 надати пояснення та належним чином завірені докази щодо дати надходження та результатів розгляду рапортів ОСОБА_1 про звільнення з військової служби або довідку за підписом командира в\ч НОМЕР_1 щодо відсутності відповідних звернень.
05.02.2026 Військовою частиною НОМЕР_1 надано додаткові пояснення по справі.
Разом з тим, позивачем та представником відповідача не надано доказів звернення позивача із рапортом про звільнення з військової служби до звернення із адміністративним позовом до суду.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність допущеної відповідачем протиправної бездіяльності та похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.
Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Разом з тим, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.
Натомість в даному випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи викладене, на підставі оцінки поданих доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи та системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.
Враховуючи відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат в адміністративній справі не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи - Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.А. Прилипчук