ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 168/1390/24
провадження № 61-8790св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Дубечненська сільська рада Ковельського району Волинської області, 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року у складі судді Фазан О. З. та постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Капрук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дубечненської сільської ради Ковельського району Волинської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання в порядку спадкування за законом права на завершення приватизації та здійснення державної реєстрації права власності з отриманням витягу з Державного реєстру на земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що після смерті баби позивача ОСОБА_2 , батька позивача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 . Після смерті матері він є єдиним спадкоємцем.

Рішенням Любохинівської сільської ради від 13 лютого 1992 року передано безоплатно у приватну власність спочатку ОСОБА_2 , а після її смерті - ОСОБА_3 , а після його смерті - ОСОБА_4 земельні ділянки (пашня) для ведення особистого підсобного господарства площею 0,61 га та 0,4948 га з відповідними змінами у земельно-кадастрову книгу колгоспу «ім. Карла Маркса» за 1992-2010 роки. ОСОБА_4 хоча і прийняла спадщину після смерті спадкодавців шляхом постійного спільного проживання, однак ні вона, ні попередні спадкодавці не отримали правовстановлюючих документів на землю, що унеможливило спадкування зазначених вище ділянок шляхом подачі відповідних документів нотаріусу. Рішення Любохинівської сільської ради від 13 лютого 1992 року у Державному архіві Волинської області та оригінал земельно-кадастрової книги колгоспу «ім. Карла Маркса» за 1992-2010 роки не збереглися. Водночас копія земельно-кадастрової книги знаходиться у Дубечненській сільській раді та за необхідності може бути оглянута.

Окрім того, рішенням Любохинівської сільської ради від 01 квітня 1994 року № 14/82 на підставі заяв було передано безоплатно земельні ділянки у приватну власність на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок». Відповідно до пункту 1 даного рішення безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність громадян села Любохини для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування будинку і господарських будівель відповідно до земельно-кадастрової книги. І хоча додаток (заяви) до вказаного рішення у архіві відсутні, відповідно до архівного витягу з рішення Любохинівської сільської ради Старовижівського району від 19 квітня 2000 року № 10/5 попередній спадкодавець - ОСОБА_3 мав право також на земельну частку (пай) під № 70. ОСОБА_4 , прийнявши спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 , не отримала правовстановлюючих документів на землю, що унеможливило спадкування зазначених вище ділянок шляхом подачі відповідних документів нотаріусу.

З метою завершити приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яку не завершила ОСОБА_4 , позивач 12 серпня 2020 року звернувся до Любохинівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку в урочищі «За канавою» площею 0,55 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Любохинівської сільської ради від 31 серпня 2020 року № 36/6 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» позивачу було надано відповідний дозвіл. У встановленому порядку позивач виготовив проект землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у межах села Любохини в урочищі «За канавою», на підставі чого вказаній ділянці був присвоєний кадастровий номер 0725082501:01:006:0033.

У подальшому, 21 листопада 2024 року позивач звернувся до Дубечненської сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою земельної ділянки для передачі йому у власність для ведення особистого селянського господарства у межах с. Любохини в урочищі «За канавою», площею 0,5378 га з кадастровим номером 0725082501:01:006:0033, однак відповідачем було відмовлено йому у затвердженні проекту землеустрою, з чим він абсолютно не погоджується.

Зазначив, що хоча підпунктом 5 пункту 27 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України забороняється безоплатна передача земель у приватну власність під час дії воєнного стану, однак даний пункт не застосовується у його випадку, оскільки вищевказана земельна ділянка передавалася у приватну власність у користування до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2002 року. Крім того, дані зміни до пункту 27 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України були внесені згідно із Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-ІХ, який набрав чинності 07 квітня 2022 року. Водночас правовідносини між ним та Дубечненською сільською радою, яка є правонаступником Любохинівської сільської ради, виникли 31 серпня 2020 року після надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,55 га в урочищі «За канавою» села Любохини. За наведених обставин, а також беручи до уваги, що Закони України не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, вважав відмову Дубечненської сільської ради у затвердженні проекту землеустрою безпідставною.

Просив визнати за ним право на завершення приватизації та одержання правовстановлюючих документів про право власності (отримання витягу з Державного реєстру речових прав) для здійснення державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0725082501:01:006:0033 для ведення особистого селянського господарства в урочищі «За канавою» села Любохини Ковельського (раніше Старовижівського) району Волинської області у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що позивач не надав доказів того, що спадкодавиця за життя розпочала приватизацію земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства України, тому до ОСОБА_1 як спадкоємця ОСОБА_4 не переходить право вимагати завершення такої приватизації, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року  апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а тому, встановивши, що ОСОБА_4 не розпочала процедуру приватизації земельної ділянки за життя, позивач не набув право вимагати завершення такої приватизації.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, посилається на порушення норм процесуального права в частині дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник вважає, що апеляційний суд однобічно та неповно розкрив положення правового висновку, викладеного у зазначених вище постановах Верховного Суду, не звернувши уваги на докази, надані позивачем, які підтверджують, що ОСОБА_4 за життя розпочала, але не завершила приватизацію земельної ділянки.

Судами попередніх інстанцій не наведено мотивів відхилення доказів, що підтверджують користування ОСОБА_4 земельною ділянкою до дня своєї смерті.

Висновок судів про те, що саме ним розпочато процедуру приватизації є помилковим, та спростовується наявною в матеріалах справи довідкою виконкому Дубечненської сільської ради від 11 квітня 2025 року № 438 та свідченнями сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6., які завірені у нотаріуса 24 квітня 2025 року.

Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 липня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 168/1390/24 з Ратнівського районного суду Волинської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 168/1390/24.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач є сином ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про народження від 08 квітня 1966 року серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Позивач прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_4 шляхом звернення 08 липня 2016 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 79/2016, заведеної 08 липня 2016 року після смерті ОСОБА_4 та довідкою Старовижівської державної нотаріальної контори від 24 вересня 2019 року № 309/02-14, які оглянуті судом першої інстанції, позивач є спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_4 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 10 жовтня 2024 року визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами, розташований на АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду із цим позовом позивач вважав, що ОСОБА_4 розпочала приватизацію земельної ділянки площею 0,55 га з кадастровим номером 0725082501:01:006:0033, та не завершила у зв`язку її смертю, а відтак право на завершення приватизації перейшло до нього як спадкоємця, що прийняв спадщину.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (частина перша статті 1225 ЦК України).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

З огляду на наведені норми закону, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Аналіз норм права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про те, що початком процедури безоплатної приватизації земельної ділянки є звернення громадянина, зацікавленого у такій приватизації, до відповідного компетентного органу (органу місцевого самоврядування) із заявою про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів погоджується зі висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач не надав доказів, що спадкодавиця ОСОБА_4 за життя розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства України, тому до ОСОБА_1 , як спадкоємця ОСОБА_4 у порядку спадкування не переходить право вимагати завершення такої приватизації, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що дії померлої ОСОБА_4 за її життя свідчать про початок процедури приватизації земельної ділянки, відхиляються колегією суддів.

Так, судами встановлено, що рішенням Любохинівської сільської Ради народних депутатів Старовижівського району від 01 квітня 1994 року № 17/82 на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» передано безоплатно земельні ділянки у приватну власність громадянам села Любохини для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування будинку і господарських будівель в розмірах згідно додатку. З листа директора Державного архіву Волинської області Волинської ОДА С. Карасюка від 11 грудня 2024 року № 2322/01-24 видно, що додатки до цього рішення відсутні (а. с. 22). 

Відповідно до архівного витягу з рішення сесії Любохинівської сільської ради Старовижівського району від 19 квітня 2000 року № 10/5 затверджено додаток до Державного акта на право колективної власності на землю КСП «Любохинський», у зв`язку з чим ОСОБА_3 одержав право на земельну частку, пай. Однак, розмір земельної частки не вказано ( а. с. 23).

З копії Земельно-кадастрової книги колгоспу «ім. К. Маркса» за 1992-2010 роки встановлено, що у ОСОБА_4 перебували у користуванні земельні ділянки площею 0,98 га та 1,4748 га, у тому числі ріллі загальною площею 1,1048 га (земельні ділянки площею 0,61 га, та 0,4948 га). При цьому вказана копія земельно-кадастрової книги не містить інформації на підставі чого був здійснений даний запис.

За відсутності додатку до рішення Любохинівської сільської Ради народних депутатів Старовижівського району від 01 квітня 1994 року № 17/82 «Про приватизацію земельних ділянок» суди обґрунтовано зазначили про відсутність можливості встановити кому саме з жителів села Любохини було передано земельні ділянки та у яких розмірах.

Крім того, площі земельних ділянок, які вказані у земельно-кадастровій книзі відрізняються від площі земельної ділянки, право на завершення приватизації якої, просить визнати позивач, а відповідних доказів того, що площа цих земельних ділянок була у подальшому змінена шляхом їх поділу чи об`єднання з іншими земельними ділянками суду не надано.

Відповідно до заяви від 12 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Любохинівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в натурі (по місцевості) у с. Любохини в урочищі «За канавою» у розмірі орієнтовано 0,55 га для ведення особистого селянського господарства, чим розпочав процедуру приватизації земельної ділянки (а. с. 40).

Рішенням Любохинівської сільської ради від 31 серпня 2020 року № 36/6 ( а. с. 40) надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,55 га, яка знаходиться у межах с. Любохини в урочищі «За канавою» з метою наступної передачі цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а. с. 30).

Крім того, 12 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся із заявою до директора ПФ «Реформатор», в якій просив виконати комплекс топографо-геодезичних та земельно-кадастрових робіт по виготовленню проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої в межах с. Любохини, урочище «За канавою» Старовижівського району Волинської області та стверджує, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території України не скористався та ознайомлений з частиною п`ятою статті 116 ЗК України (а. с. 42 ).

Рішенням Дубечненської сільської ради від 20 грудня 2024 року (а. с. 62) відмовлено позивачу в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на надання у власність відповідно до підпункту 5 пункту 27 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, оскільки не вказано про наявність земельних ділянок у користуванні згідно земельно-кадастрової книги за ОСОБА_4 , відсутність довідки про наявність у фізичної особи земельних ділянок за місцем фактичного проживання у зв`язку з невідповідністю намірів заявника вимогам чинного законодавства.

Отже, надані заявником докази ніяким чином не підтверджують, що до своєї смерті спадкодавиця ОСОБА_4 розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених упостановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника є безпідставними, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ,) рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Крім того, посилання заявника на довідку виконкому Дубечненської сільської ради від 11 квітня 2025 року № 438 свідчення сусідів, які завірені у нотаріуса 24 квітня 2025 року, як докази початку процедури приватизації земельної ділянки його матір`ю, є необґрунтованими. 

З матеріалів справи встановлено, що такі докази подано до суду апеляційної інстанції разом із апеляційною скаргою, та вони не були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Учасники справи зобов`язані подавати всі наявні в них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.
Верховний Суд звернув увагу, що зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи в розумні строки. Це свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні саме в суді першої інстанції.

Позивач жодним чином не мотивував неможливість подання таких доказів у суді першої інстанції. Відтак, у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави прийняття на стадії апеляційного розгляду нових доказів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судами обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди ухвалили оскаржувані судові рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку
з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 09 квітня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
	  	
	Р. А. Лідовець	
	  	
	Д. Д. Луспеник