Справа № 159/6724/25
Провадження № 2/159/269/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі
головуючого судді -      Смалюха Р.Я., 
за участю
секретаря судового засідання –     Клевецької О.М.,
позивача -         ОСОБА_1 ,
відповідача -         ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – позивач або ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі – відповідач або ОСОБА_1 ) в якому упросить визнати житловий будинок з господарськими спорудами та побутовими будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя позивача та відповідача та поділити його в рівних частинах визнавши за ОСОБА_1 право приватної власності на частки ідеальної долі житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 ідеальної частки земельної ділянки за кадастровим номером 0722189500:01:002:0540 яка розташована на АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 05.05.2006 по 01.11.2022. У шлюбі в позивача та відповідача народилося троє дітей: ОСОБА_2 2006 року народження, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час перебування у шлюбі 02.12.2016 відповідачкою було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 26,6 м.кв., а загальною площею 43,3 м.кв. з господарськими будівлями та спорудами. Рішенням Уховецької сільської ради від 14.12.2016 відповідачці передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, яка знаходиться під зазначеним вище будинком, який придбало подружжя. Право власності на земельну ділянку відповідч зареєстрував 31.01.2017.
Згоди про добровільний поділ майна подружжя сторони у справі досягти не змогли.
Позивач звертає увагу на нероздільність житлового будинку та земельної ділянки на якій він знаходиться, що є підставою для визнання за нею також на 1/2 цієї ділянки.
Свої вимоги мотивує положеннями статей 331, 335, 368 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71, Сімейного кодексу України (далі – СК України) та практикою Верховного Суду.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Ухвалою від 30.10.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначив 01.12.2025.
01.12.2025 у підготовчому засіданні відповідач заявив клопотання про відкладення підготовчого засідання для реалізації права на правову допомогу. Суд задовольнив клопотання відповідача, розгляд справи відклав на 13.01.2026.
13.01.2026 прибув позивач, відповідач не з`явився. Суд ухвалою від 13.01.2026 закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 12.02.2026.
12.02.2026 у судове засідання прибув позивач та відповідача.
Позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові. Додатково повідомив, що спільне використання з відповідачкою житлового будинку, що є предметом спору, є неможливе, оскільки між сторонами існують неприязні відносини. Зазначив, що пропонував відповідачу добровільно поділити майно, однак вона відмовилась. Додатково зазначив, що земельна ділянка, яка є предметом спору, була надана відповідачу сільською радою в поряду приватизації, оскільки був придбаний спірний житловий будинок, який на ній знаходиться. Також позивач зазначив, що у нього є у власності квартира у м. Ковелі ,яку йому подарувала його мама.
Відповідачка позов не визнала, зазначила, що у неї відсутнє у власності будь-яке житло, зазначений будинок є єдиним, житлом, який перебуває у її власності. Повідомила, що спірний будинок був придбаний за кошти її батька. У спірному будинку вона проживала до 2022 року переважно влітку. Зараз проживає у квартирі в м. Ковелі яка належить ї мамі зі своїм неповнолітнім сином. Земельну ділянку, що під будинком відповідачка набула у власність за рішенням сільської ради, всіма питаннями її приватизації займався чоловік.
Верховний Суд у своїх постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19) та від 8 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) наголосив, що якщо учасники судового процесу, зокрема сторони чи їхні представники, не з`явилися на судове засідання, але суд дійде висновку, що наявних матеріалів достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, розгляд справи може бути завершено без її відкладення. Основним критерієм для відкладення справи є не відсутність сторони або її представника, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового засідання.
У цій справі суд вважає, що наявних матеріалів достатньо для прийняття законного та обґрунтованого рішення, тому вирішення спору по суті може відбутися без відкладення розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, обґрунтування та пояснення сторін, суд встановив такі обставини.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 01.11.2022 у справі №159/2316/25 розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , який був укладений05.05.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю Ковельського міськрайонного управління юстиції у Волинській області. У матеріалах справи відсутні докази оскарження зазначеного вище рішення суду.
Копією договору-купівлі продажу від 02.12.2016 підтверджується придбання ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 . Площа будинку 43,3 кв.м., біля будинку розташовані такі надвірні споруди: Б-1 літня кухня, В-1 хлів, Г-1 погріб з шийкою, Д-вбиральня, 1-огорожа, К-колодязь. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці 0722189500:01:002:0540. Вартість будинку відповідно до експертної оцінки становить 29691,00 грн. У п. 5.4 договору зазначено, що придбання житлового будинку відбувається у спільну сумісну власність подружжя позивача та відповідача.
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.12.2016 підтверджується здійснення 02.12.2016 державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 12, 118, 121 Земельного кодексу України Уховецька сільська рада Ковельського району надала у приватну власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд, кадастровий №0722189500:01:002:0540, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом із рішення №17/4 від 14.12.2016.
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується реєстрація 15.02.2017 права власності на земельну ділянку 0722189500:01:002:0540 за ОСОБА_1 на підставі витягу рішення Уховецької сільської ради №17/4 від 14.12.2016.
Копією технічного паспорту від 29.08.2025 підтверджується наявність будинку на АДРЕСА_1 , площа 43,3 кв.м., житловою площею – 26,6 кв.м., складається з двох кімнат площею 11,6 та 15 м.кв. які є прохідними, кухні – 3,2 м.кв., коридора – 5,1 м.кв., кладової – 8,4 м.кв.
Висновком оцінювача від 09.09.2025 вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на 09.09.2025 становить 56000,00 грн., мета оцінки – визначення ринкової вартості для вчинення цивільно-правових дій.

Розглянувши та оцінивши подані учасниками справи обґрунтування та заперечення позовних вимог, пояснення та докази, суд дійшов висновку, що спір у справі виник у сфері сімейних правовідносин щодо поділу майна подружжя набутого у шлюбі та переходу у зв`язку з цим права власності на частину земельної ділянки, яка є особистою приватною власністю відповідача.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі встановлених судом фактичних обставин справи, які і не заперечується сторонами, слідує, що житловий будинок був придбаний відповідачкою у період перебування відповідача і позивача у шлюбі. 
Доказів того, що житловий будинок був придбаний за особисті кошти відповідача у матеріалах справи відсутні, натомість в п. 5.4 договору зазначено, що будинок придбався у спільну сумісну власність подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідач зазначила, що кошти на придбання будинку надавав її батько, однак жодних доказів на підтвердження зазначених обставин відповідач не надав.
Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю відповідача та позивача у рівних частках.

У ст. 125 Земельного кодексу України зазначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, в редакції на дату набуття права власності на земельну ділянку, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Суд встановив, що земельна ділянка площею 0,25 га в АДРЕСА_1 кадастровий номер 0722189500:01:002:0540 була передана відповідачу у власність, в порядку приватизації рішенням Уховецької сільської ради Ковельського району Волинської області №17/4 від 14.12.2016.
Отже, земельна ділянка кадастровий номер 0722189500:01:002:0540, на якій знаходиться житловий будинок, є особистою власністю відповідача, хоча й набута ним під час шлюбу.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. 
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі №522/17831/20.
Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20(пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).
Зокрема, у пункті 36 наведеної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке: « Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України)».
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). 
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). 
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575 св 19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714 св 22.
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Суд встановив, що спірний будинок площею 43 кв.м., складається з двох кімнат площею 11,6 та 15 м.кв. які є прохідними, кухні – 3,2 м.кв., коридора – 5,1 м.кв., кладової – 8,4 м.кв.
Сторони повідомили суду, що спільне користування будинком є неможливим, оскільки між ними існують неприязні відносини.
Також суд встановив, що позивач має у власності житлову квартиру, про що останній повідомив суду в судовому засіданні. Спільний син ОСОБА_5 16.12.2016 проживає разом з відповідачем у квартирі мами відповідача.
Крім того суд враховує, що вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка є особистою власністю відповідача.
Відповідно до висновку оцінювача від 09.09.2025, проведеного на замовлення позивача, вартість будинку станом на 09.09.2025 складає 56000,00 грн.
Враховуючи зазначені вище обставини, суд дійшов висновку, що позивачу необхідно присудити компенсацію вартості належної йому частки (1/2) у житловому будинку АДРЕСА_1 , що становить 28000,00 грн (56000,00 грн / 2), стягнувши її з відповідача на користь позивача, виділивши будинок у приватну власність відповідача 

Підсумовуючи наведене, вивчивши матеріали справи, повно, всебічно, об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази безпосередньо досліджені в судовому засіданні, з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а у сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, застосувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, виходячи з мотивів наведених вище, керуючись внутрішнім переконанням суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна та визнання за позивачем права власності на 1/2 житлового будинку та земельної ділянки необхідно задовольнити частково. Визнати право спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1 , присудивши позивачу компенсацію вартості частини належної йому частини будинку, що становить 28000,00 грн (56000,00 грн / 2) яку необхідно стягнути з відповідача на його користь. У визнанні права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,25 га необхідно відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд задовольнив позовні вимоги частково, задовольнивши одну з двох майнових вимог, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1211,30 грн.

Керуючись статтями 12, 76-81, 141, 247, 262-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати житловий будинок АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_1 .
Провести поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_1 шляхом виділення у приватну власність ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 28000,00 грн компенсації вартості 1/2 частки у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Відмовити у визнанні права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий №0722189500:01:002:0540, яка знаходиться на АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,30 грн.

Копію рішення направити сторонам у справі.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:
Позивач – ОСОБА_1 (адреса реєстрації АДРЕСА_3 ; фактично проживає АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач – ОСОБА_6 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Повне судове рішення складене 23.02.2026.

Головуючий: 	Р. Я. СМАЛЮХ