ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/40507/24 Головуючий у 1-й інстанції: Леонтович А.М.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання Краснової О.Р.,   

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач/апелянт) про:
- визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 64270634;
- зобов`язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України поновити виконавче провадження № 64270634.
- стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 безпідставно сплачені кошти у виконавчому провадженні № 64270634 в розмірі 44 754, 26 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на те, що постанова державного виконавця від 14 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження №?64270634 є передчасною та протиправною, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у справі №?48398/17 фактично не виконано. Присуджені їй кошти у повному обсязі не були виплачені, а вимог про надання банківських реквізитів не отримувала. Крім того, у самій постанові про закінчення виконавчого провадження відсутні належні посилання на повне виконання зобов`язань держави, а також не враховано нарахування процентів за прострочення. У зв`язку з цим позивач вважає, що виконавче провадження має бути поновлене, а сума коштів, яка перерахована до бюджету, - повернена як безпідставно набута.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 64270634.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця від 14 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 64270634 прийнята передчасно та без наявності передбачених законом підстав, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у справі № 48398/17 фактично не було виконано. Саме по собі зарахування коштів на спеціальний рахунок Міністерства юстиції України не є тотожним фактичному виконанню судового рішення, адже доказів реального отримання позивачем присуджених сум матеріали справи не містять. Крім того, у постанові про закінчення виконавчого провадження відсутні відомості про виплату позивачу всієї присудженої суми, а також про нарахування та сплату процентів за прострочення, передбачених рішенням ЄСПЛ. Відповідачем не доведено належного повідомлення позивача про наявність коштів та необхідність надання банківських реквізитів для їх перерахування. Як встановив суд, у матеріалах справи наявний лише один конверт від лютого 2024 року, повернутий поштовим оператором у зв`язку із закінченням строку зберігання, тоді як інші листи, на які посилався відповідач, не підтверджені належними доказами їх направлення чи вручення. Передбачені частиною сьомою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» умови для перерахування невитребуваних коштів до Державного бюджету України дотримані не були, оскільки належне інформування стягувача фактично не підтверджене. Суд першої інстанції зазначив, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливе виключно у разі фактичного виконання рішення. При цьому під фактичним виконанням суд розумів досягнення того результату, на який спрямоване рішення, тобто реальне одержання стягувачем присуджених коштів, а не лише їх облік чи переміщення в межах державних органів. Оскільки позивачка не отримала присуджені їй кошти, а сам відповідач не довів повного виконання рішення ЄСПЛ, суд дійшов висновку про протиправність та необхідність скасування постанови державного виконавця від 14 березня 2024 року. Водночас суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити виконавче провадження № 64270634, виходячи з того, що такий наслідок прямо передбачений частиною першою статті 41 Закону України «Про виконавче провадження». Суд зазначив, що у разі скасування постанови про закінчення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний самостійно відновити його не пізніше наступного робочого дня з дня одержання відповідного судового рішення, а тому окреме судове зобов`язання з цього приводу є надмірним. Суд першої інстанції також визнав передчасною вимогу позивача про стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 44 754,26 грн, оскільки ці кошти були повернуті до Державного бюджету України, а після скасування постанови про закінчення виконавчого провадження підлягає відновленню сама процедура виконання рішення ЄСПЛ. Отже, питання щодо виплати позивачу відповідних коштів має вирішуватися насамперед у межах відновленого виконавчого провадження, а не шляхом окремого стягнення їх у цій справі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, не підтвердив належного повідомлення стягувача та не надав доказів повного і фактичного виконання рішення ЄСПЛ, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягав частковому задоволенню: постанова державного виконавця - скасуванню, а в іншій частині позовних вимог слід відмовити.
В апеляційній скарзі Міністерство юстиції України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам, та неправильно застосував норми Закону України «Про виконавче провадження», що відповідно до частини першої статті 317 КАС України є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Апелянт наголошує, що позивач не довела, яким саме чином оскаржуваною постановою державного виконавця порушено її права, тоді як дії виконавця вчинялися на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законом. На виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 64270634 з виконання рішення ЄСПЛ у справі «Парінов проти України», а Секретаріат Уповноваженого у справах ЄСПЛ ще листами від 16 січня 2021 року повідомив представника заявника та самого заявника про необхідність подання заяви про виплату відшкодування із зазначенням банківських реквізитів. Крім того, 25 січня 2021 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження, копію постанови направлено стягувачу за адресою, вказаною у виконавчому документі, а окремим листом того ж дня запропоновано надати банківські реквізити та роз`яснено наслідки, передбачені статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з ненадходженням від стягувача заяви з банківськими реквізитами 25 лютого 2021 року кошти в сумі 89 508, 52 грн, що є еквівалентом 2 650 євро, були зараховані на спеціальний реєстраційний рахунок Міністерства юстиції України. Упродовж усього періоду виконання рішення державний виконавець неодноразово надсилав позивачу листи з проханням надати реквізити, а останній лист від 05 лютого 2024 року повернутий Укрпоштою за закінченням строку зберігання. Оскільки кошти не були витребувані більш як один рік, 12 березня 2024 року їх перераховано до Державного бюджету України, а 14 березня 2024 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Суд першої інстанції помилково розширив зміст частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», фактично поклавши на державного виконавця додаткові обов`язки щодо пошуку інших способів комунікації зі стягувачем, які законом не передбачені. Документи виконавчого провадження надсилаються сторонам саме за адресами, зазначеними у виконавчому документі або заяві сторони, а тому направлення листів на адресу позивача відповідало вимогам закону. Саме позивач проявила бездіяльність, не надавши реквізитів і не звернувшись до виконавця для отримання коштів. Апелянт звернув увагу, що частина сьома статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» має імперативний характер і не залишає виконавцю права на власний розсуд зберігати невитребувані кошти понад один рік. У зв`язку з цим скаржник вважає помилковим висновок суду про те, що кошти не були фактично виплачені з вини виконавця, та стверджує, що закон прямо допускає їх перерахування до бюджету за відсутності реквізитів від стягувача. Також апелянт вказує, що суд фактично переклав відповідальність за бездіяльність позивача на орган ДВС та створив підхід, за якого держава мала б безстроково зберігати такі кошти. Скаржник також заперечує висновок суду першої інстанції про неповну сплату присудженої суми. Міністерство юстиції зазначає, що рішенням ЄСПЛ 2400 євро моральної шкоди та 250 євро судових витрат присуджено сину і дружині заявника спільно, а у виконавчому провадженні ОСОБА_1 сума до перерахування становила саме 44 754, 26 грн, тобто еквівалент 1325 євро. З огляду на це апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність даних щодо повної сплати усієї присудженої суми саме у цьому провадженні. Щодо посилань суду першої інстанції на позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 520/9684/21, то в Єдиному державному реєстрі судових рішень за цим номером міститься інша справа, не пов`язана зі спірними правовідносинами. Крім того, апелянт вказує, що суд навів у рішенні норми статей 63 і 75 Закону № 1404-VIII, які регулюють порядок виконання рішень зобов`язального характеру, хоча вони не мають жодного відношення до предмета цього спору. Цими доводами скаржник обґрунтовує неповноту та помилковість правового аналізу, покладеного в основу рішення. Щодо висновку суду про невиплату процентів за прострочення, то суд не врахував спеціальне регулювання, передбачене Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Міністерство юстиції посилається на те, що за відсутності банківських реквізитів кошти могли бути перераховані на депозитний рахунок державної виконавчої служби, а згідно з Моніторингом виплат справедливої сатисфакції, затвердженим Комітетом міністрів Ради Європи, внесення коштів на спеціальний рахунок прирівнюється до фактичної дати оплати, якщо ці кошти надані у розпорядження отримувача. Відтак, оскільки 25 лютого 2021 року кошти були перераховані на спеціальний рахунок у межах строку виконання рішення ЄСПЛ, на державу не покладається обов`язок зі сплати пені чи процентів за прострочення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь відповідача в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що 10 грудня 2020 року Європейським судом з прав людини ухвалено рішення у справі №?48398/17 «Парінов проти України» зобов`язано державу-відповідача сплатити дружині та сину заявника компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 400 євро та судових витрат у розмірі 250 євро, а також передбачено нарахування процентів у разі прострочення виплати.
На виконання цього рішення 25 січня 2021 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №?64270634. Постановою від цієї дати боржнику встановлено строк для добровільного виконання, а стягувачу направлено роз`яснення щодо необхідності подати заяву з банківськими реквізитами для перерахування коштів. Копія постанови направлена на адресу проживання позивача ( АДРЕСА_1 ).
Згідно з матеріалами виконавчого провадження, сума компенсації в еквіваленті 2?650 євро (89?508, 52 грн.) була зарахована на спеціальний рахунок Міністерства юстиції України 25 лютого 2021 року. 
З матеріалів справи слідує, що 25 лютого 2021 року, 16 лютого 2023 року та 05 лютого 2024 року державним виконавцем сформовано листи на ім`я ОСОБА_1 з вимогою надати банківські реквізити. 
В матеріалах справи наявний єдиний доказ направлення лише листа від 05 лютого 2024 року, який повернуто поштовим оператором через закінчення терміну зберігання.
12 березня 2024 року, у зв`язку з невитребуванням коштів позивачем понад рік, на підставі частини сьомої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» зазначена сума була зарахована до Державного бюджету України. 
14 березня 2024 року головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» - у зв`язку з фактичним виконанням рішення.
21 серпня 2024 року позивач дізналася про зазначену постанову з даних Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. 
Вважаючи дії державного виконавця протиправними, позивачка звернулася до адміністративного суду з позовом.
На виконання вимог ухвали судді Київського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2024 року про залишення позовної заяви без руху позивачкою подано клопотання про поновлення строку звернення до суду, в якому зазначено, що оскаржувану постанову державного виконавця від 14 березня 2024 року вона жодним чином не отримувала та не була належним чином повідомлена про її винесення. Про існування зазначеної постанови позивачка дізналася лише 21 серпня 2024 року з відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження, після чого без зволікань, у межах встановленого законом строку, звернулася до суду з цим позовом. Відсутність належного повідомлення про прийняття оскаржуваного рішення є об`єктивною та незалежною від її волі обставиною, що унеможливила своєчасне звернення до суду, а відтак свідчить про поважність причин пропуску строку звернення до суду.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року задоволено клопотання позивача та поновлено строк звернення до суду.
Перевіривши обставини пов`язані зі строком звернення до суду, колегія суддів вважає поважними причини пропуску строку.
Оскільки оскаржуване рішення в частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, з ним погодились сторони, то суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача в частині задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 55 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) регламентовано, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до статті 3 Закону № 1404-VIII завданням органів державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Стаття 18 Закону № 1404-VIII передбачає, що обов`язки і права виконавців та встановлює обов`язковість вимог виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа.
Статтями 63, 75 Закону № 1404-VIII встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Так, відповідно до вимог даних статей Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин, виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з частиною першою статті 75 Закону № 1404-VIII у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на боржника- юридичну особу - 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Відповідно до частини другої статті 75 Закону № 1404-VIII у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
За приписами частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
В апеляційній скарзі відповідач наполягає на тому, що постанова державного виконавця від 14 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження № 64270634 є правомірною, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у справі № 48398/17 виконано у встановленому законом порядку, а невиплата коштів зумовлена виключно бездіяльністю позивача щодо надання банківських реквізитів. 
Колегія суддів не погоджується з такими доводами з огляду на наступне.
Згідно з резолютивною частиною рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2020 року, державу-відповідача зобов`язано сплатити сину та дружині заявника 2?400 євро як компенсацію моральної шкоди та 250 євро як компенсацію судових витрат, а також простий відсоток у разі прострочення виплати. Рішення набрало чинності того ж дня - 10 грудня 2020 року.
Отже це рішення суду має зобов`язальний характер, виконання якого регулююється у тому числі статтями 63 і 75 Закону № 1404-VIII.
25 січня 2021 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження №?64270634. У постанові про його закінчення від 14 березня 2024 року зазначено, що на рахунок Міністерства юстиції було зараховано 44?754, 26 грн (еквівалент 1?325 євро). 
При цьому, матеріали справи не містять відомостей про повну сплату присудженої суми та відсутні будь-які докази, які б підтверджували фактичне отримання позивачкою належних їй коштів.
Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що саме по собі зарахування частини присудженої суми на спеціальний рахунок органу державної виконавчої служби не може вважатися належним та повним виконанням судового рішення. 
Аналогічний підхід простежується і в практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» наголошено, що право на суд не може вважатися ефективним, якщо остаточне судове рішення залишається невиконаним або виконується лише формально, без досягнення реального результату, на який воно спрямоване.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Європейського суду з прав людини у цій справі не було виконано у повному обсязі, оскільки відсутні докази фактичної виплати присуджених сум позивачеві. 
Щодо дій державного виконавця з інформування стягувача про необхідність надання банківських реквізитів для перерахування присуджених сум, суд зазначає таке.
За доводами позивачки вона не отримувала жодних листів чи вимог державного виконавця щодо надання банківських реквізитів. Державний виконавець не здійснив достатніх дій для встановлення зв`язку зі стягувачем, що унеможливило своєчасне отримання присуджених коштів. 
В свою чергу, відповідач як у відзиві на позовну заяву, так в апеляційній скарзі наполягає на тому, що починаючи з 2021 року, державний виконавець неодноразово надсилав листи з вимогою надати реквізити, а оскільки вони не були надані, у 2024 році кошти зараховані до Державного бюджету на підставі частини сьомої статті 47 Закону № 1404-VIII. 
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів про належне інформування стягувача відповідачем надано лише один конверт, датований лютим 2024 року, який повернуто поштовим оператором у зв`язку із закінченням строку зберігання. 
При цьому, інші листи, на які посилається відповідач у відзиві та апеляційній скарзі, не підтверджені доказами їх направлення чи вручення, а в матеріалах справи відсутні повідомлення про вручення, акти про відмову від отримання, відмітки про доставку або інші документи, які б свідчили про об`єктивне та своєчасне доведення до відома позивача інформації щодо наявності коштів і необхідності подання банківських реквізитів.
Посилання апелянта на те, що невиплата коштів є наслідком бездіяльності позивача, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки такі доводи не підтверджені належними доказами належного повідомлення стягувача. 
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта.
Водночас у цій справі відповідач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт належного повідомлення позивача або вчинення всіх необхідних дій, спрямованих на забезпечення виконання рішення.
За таких обставин доводи апеляційної скарги ґрунтуються виключно на припущеннях та не можуть бути покладені в основу висновків суду.
Відповідно до частини сьомої статті 47 Закону № 1404-VIII перерахування невитребуваних коштів до Державного бюджету можливе лише за умови належного повідомлення стягувача про їх наявність. 
Зазначена норма має імперативний характер та передбачає не формальне направлення кореспонденції, а забезпечення реального інформування особи.
У цьому контексті колегія суддів враховує, що відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1404-VIII державний виконавець зобов`язаний не лише надсилати процесуальні документи, але й забезпечити належне повідомлення учасників виконавчого провадження про його хід, а за необхідності - вживати додаткових заходів для встановлення актуальних засобів зв`язку зі стягувачем, у тому числі шляхом використання даних державних реєстрів, електронних засобів комунікації чи інших доступних способів.
Отже, обов`язок повідомлення не може зводитися до одноразового формального направлення листа за адресою, яка фактично не забезпечила доведення інформації до відома особи. 
Такий підхід є особливо неприйнятним у справах, що стосуються виконання рішень Європейського суду з прав людини, де на державу покладається підвищений обов`язок забезпечення ефективного та повного виконання рішення. 
Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України», держава не вправі перекладати на стягувача тягар забезпечення виконання рішення або відповідальність за недоліки такої процедури.
Слід наголосити, що обов`язок забезпечення виконання судового рішення покладається на державу як на носія публічної влади. Такий обов`язок є позитивним і передбачає активну поведінку відповідних органів, спрямовану на досягнення результату - фактичного виконання рішення.
Невиконання або формальне виконання такого обов`язку не може бути виправдане пасивною поведінкою стягувача, якщо державним органом не вжито всіх необхідних заходів.
Отже, застосування державним виконавцем положень частини сьомої статті 47 Закону № 1404-VIII є передчасним та таким, що здійснено без дотримання визначених законом умов.
Сам по собі факт ненадання реквізитів не може автоматично свідчити про втрату стягувачем права на отримання присуджених сум, особливо за відсутності доказів належного інформування такої особи.
Інше тлумачення зазначеної норми призвело б до необґрунтованого обмеження права особи на виконання судового рішення та суперечило б принципу верховенства права.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що державним виконавцем не вжито всіх необхідних і доступних заходів для належного повідомлення позивача про наявність грошових коштів та необхідність подання реквізитів для їх отримання. Відтак передумови для застосування положень частини сьомої статті 47 Закону № 1404-VIII були відсутні, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України суд перевіряє, чи прийняте рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, а також чи є воно обґрунтованим та пропорційним.
У даному випадку оскаржувана постанова державного виконавця не відповідає зазначеним критеріям, оскільки прийнята без встановлення факту повного виконання рішення та без забезпечення реального поновлення порушеного права позивача.
Оскільки суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, то колегія суддів згідно із статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги залишає її без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.