Справа №950/2781/24 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Стеценко В. А.	
Номер провадження 33/816/119/26 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  173-2 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

20 березня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Кислої Ю. М., розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 950/2781/24 за апеляційною скаргою захисника МАЗУРОВОЇ К. Д. на постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 05.11.2024, якою 

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 

визнаний винуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення:
потерпілої – ОСОБА_2 ,

установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 – адвокат МАЗУРОВА К. Д. просить скасувати постанову судді суду першої інстанції та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 вчинив відносно своєї матері дії психологічного характеру.
Постановою судді Лебединського районного суду Сумської області від 05.11.2024 ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, і на нього накладене стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Стягнуто із ОСОБА_3 605,60 грн судового збору.
Згідно постанови судді, ОСОБА_3 о 19 год. 30 хв. 24.08.2024, перебуваючи в домогосподарстві по АДРЕСА_2 , частина якого належить йому на праві власності, вчинив відносно своєї матері ОСОБА_2 насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її бік нецензурною лайкою та погрозах, внаслідок чого могла бути завдана шкода її психічному здоров`ю.
Будучи відповідно вимог ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, при цьому від його захисника Мазурової К. Д. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, тому апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги без участі ОСОБА_3 , що не протирічить вимогам КУпАП.
Вислухавши доводи потерпілої ОСОБА_2 про залишення постанови судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновки судді суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, відповідають матеріалам справи, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.
Так, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 190588 від 24.08.2024, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що ОСОБА_4 вчинив дії психологічного характеру відносно свої матері ОСОБА_2 (виражався нецензурною лайкою, погрожував), внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_2 , яка пояснила, що є матір`ю ОСОБА_3 , який є співвласником домогосподарства по АДРЕСА_2 . 24.08.2024 ОСОБА_3 разом з дружиною приїхали працювати на своїй частині присадибної ділянки. У вечірній час, повернувшись з городу на подвір`я, в присутності інших членів родини ОСОБА_3 став обговорювати з дружиною кому саме належить майно, яке входить до складу зазначеної садиби. Його вислови викликали заперечення у іншого співвласника – ОСОБА_5 , між ними почалась сварка і фізична сутичка, потерпіла стала їх розміряти, її стала смикати за волосся та лаяти нецензурною лайкою дружина ОСОБА_3 , а останню стала відтягувати дружина ОСОБА_5 . Під час сварки вона послала онуків за сусідами, щоб розтягли синів, а коли сусіди посходились, ОСОБА_3 став виганяти їх з двору та викликав поліцію, після чого до поліції звернулась і дружина ОСОБА_5 . Діями ОСОБА_3 їй були спричинені моральні переживання і душевні страждання.
Свідок ОСОБА_6 надала показання в суді, згідно яких вона є дружиною ОСОБА_3 24.08.2024 вона разом зі ОСОБА_3 приїхала обробляти город в домогосподарстві по АДРЕСА_2 , а після закінчення роботи на городі з ними стали сваритись брат її чоловіка, його дружина та мати. ОСОБА_3 відігнав від неї невістку, матір не зачіпав, та покликав на місце події сусідів і викликав поліцію, після чого сварка і бійка припинились.
З показань свідка ОСОБА_7 вбачається, що вона є сусідкою потерпілої. Ввечері 24.08.2024 вона перебувала в магазині і дізналась від покупців, що в домогосподарстві по АДРЕСА_2 відбувається бійка між власниками, а коли приїхала на місце події, то побачила, що на подвір`ї разом з потерпілою, її сином ОСОБА_8 та його дружиною знаходяться сторонні люди, а ОСОБА_3 з дружиною сидять в своєму автомобілі. Невдовзі приїхали співробітники поліції.
Згідно показань свідка ОСОБА_9 близько 20 год. 24.08.2024 вона дізналась від сусідів, що в домогосподарстві по АДРЕСА_2 відбувається бійка. Коли вона прийшла на місце події, то побачила, що ОСОБА_3 і його брат рознервовані. Потерпіла була перелякана та мала пригнічений вигляд. ОСОБА_3 поводив себе агресивно, виганяв сусідів з подвір`я, пританцьовував перед ними та працівниками поліції. Сварки в зазначеній родині відбувалися неодноразово, протягом останніх кількох років, з приводу розподілу домогосподарства, саме під час його відвідування ОСОБА_3 . 
З письмових пояснень свідка ОСОБА_5 вбачається, що він проживає з родиною по АДРЕСА_2 . 24.08.2024 близько 18:00 год. Приїхав його брат ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_6 . Через деякий час ОСОБА_3 розпочав словесний конфлікт з приводу будинку, а потім став виражатися в сторону матері нецензурною лайкою та погрожував їй. Він заступився за матір. Після цього підбігла невістка та почала чіплятися до матері, а ОСОБА_3 побіг у будинок та взяв ніж. Потім прийшли сусіди та працівники поліції.
Свідок ОСОБА_2 надала аналогічні письмові пояснення.
Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до відповідальності, свідків, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП). При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_3 , оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і п. п. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду.
Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_3 до відповідальності, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винною, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності.
Відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП настає за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі його винесення.
Домашнє насильство згідно ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що в діях ОСОБА_3 відсутній склад правопорушення, то вони є необґрунтованими, оскільки такі доводи не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та спростовуються зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.
З матеріалів справи вбачається, що дії ОСОБА_3 полягали у словесному конфлікті, який переріс у агресивну поведінку з використанням нецензурної лайки, а також висловленням погроз на адресу матері. Такі дії об`єктивно носять характер психологічного впливу та спрямовані на приниження честі та гідності потерпілої, що підтверджується не лише її показаннями, а й показаннями свідків, які хоча і не всі були безпосередніми очевидцями початку конфлікту, але спостерігали його розвиток, наслідки та психоемоційний стан учасників події.
Показання потерпілої є послідовними, узгодженими між собою та з іншими доказами, не містять істотних суперечностей і відповідають обставинам, встановленим у справі. Вони підтверджуються письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які прямо вказують на факт висловлювання ОСОБА_3 погроз саме в адресу матері. Зазначені показання мають підвищену доказову цінність, оскільки походять від осіб, які перебували безпосередньо на місці події та сприймали обставини правопорушення.
Доводи апеляційної скарги захисника про взаємний характер конфлікту не спростовують встановленого факту вчинення ОСОБА_3 дій, що містять ознаки правопорушення. Зазначені дії виходили за межі звичайного побутового конфлікту, мали принизливий характер і спричиняли психологічний вплив на потерпілу, що підтверджується його активною поведінкою. При цьому саме ОСОБА_3 виступив ініціатором конфлікту.
Крім того, підлягає врахуванню обстановка, в якій відбувалися події, а саме – сімейні відносини між учасниками конфлікту, тривалий характер спору щодо користування майном, що, однак, не може виправдовувати застосування образ, погроз чи іншого психологічного тиску на близьку особу. Навпаки, саме факт родинних відносин між ОСОБА_3 та потерпілою обумовлює підвищений рівень захисту останньої від будь-яких форм домашнього насильства.
Посилання захисника на відсутність належних доказів завдання шкоди психічному здоров`ю потерпілої також є безпідставними, оскільки диспозиція ч. 1 ст. 173-2 КУпАП не вимагає обов`язкового встановлення факту настання такої шкоди – достатнім є встановлення можливості її настання. У даному випадку така можливість підтверджується як характером дій правопорушника, так і реакцією потерпілої, яка повідомила про погіршення самопочуття, підвищення артеріального тиску та необхідність прийому лікарських засобів.
Також підлягає врахуванню поведінка ОСОБА_3 після вчинення правопорушення, яка, за показаннями свідків, характеризувалася агресивністю, відсутністю каяття та намаганням вигнати сторонніх осіб, що свідчить про усвідомлений характер його дій та відсутність випадковості у його поведінці.
Не застосування до ОСОБА_3 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, а також встановлення низького рівня ризиків вчинення домашнього насильства жодним чином не спростовує наявності в його діях складу правопорушення, вчиненого 24.08.2024, та не впливає на правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Заходи реагування на факти домашнього насильства, зокрема винесення термінового заборонного припису, направлення на проходження програм для кривдників або здійснення оцінки ризиків, мають превентивний характер і спрямовані на недопущення повторного вчинення насильства, а не на встановлення чи спростування факту вже вчиненого правопорушення.
Оцінка ризиків вчинення домашнього насильства здійснюється уповноваженими органами з метою визначення ймовірності повторення насильницької поведінки у майбутньому, ступеня небезпеки для постраждалої особи та необхідності застосування відповідних заходів захисту. Водночас така оцінка не є процесуальним доказом у розумінні ст. 251 КУпАП, який би встановлював або заперечував факт вчинення конкретного правопорушення у минулому.
Низький рівень ризику може свідчити лише про відсутність високої ймовірності повторного вчинення насильства або про відсутність загрози життю чи здоров`ю потерпілої на момент оцінювання, однак це жодним чином не виключає того, що правопорушення вже було вчинене, і не нівелює встановлені судом фактичні обставини події.
Аналогічно, відсутність застосування до особи спеціальних заходів протидії домашньому насильству може бути обумовлена різними обставинами (зокрема, оцінкою ситуації як такої, що не потребує негайного втручання), однак сама по собі не свідчить про відсутність події чи складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, який є формальним у частині психологічного насильства та вважається закінченим з моменту вчинення відповідних дій, незалежно від того, чи були застосовані до особи будь-які додаткові заходи реагування з боку державних органів.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що в протоколі про адміністративне правопорушення не вказано свідків, то вони не можуть бути прийнятими до уваги і задоволенню не підлягають, оскільки згідно ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Незважаючи на те, що в протоколі про адміністративне правопорушення мають бути зазначені відомості про свідків, їх пояснення також можуть бути долучені до протоколу про адміністративне правопорушення згідно ч. 2 ст. 251 КУпАП.
Відсутність саме у протоколі відомостей щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з огляду на вимоги ст. 251, 254, 256, 280, 283 КУпАП суттєво не впливає на встановлення фактичних обставин вчинення правопорушення і визнання протоколу неналежним, недостовірним чи недопустимим доказом, не спотворює змісту цього протоколу та автоматично не створює ситуацію, за якої цей процесуальний документ є недійсним, а зібрані докази – недопустимими, оскільки при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод як потерпілих осіб, так і особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відсутність у протоколі про адміністративне правопорушення підписів зазначених у ньому свідків та потерпілої ОСОБА_2 сама по собі не є безумовною підставою для визнання такого протоколу недопустимим доказом, оскільки протокол про адміністративне правопорушення є лише одним із джерел доказів, і його доказове значення оцінюється у сукупності з іншими матеріалами справи відповідно ст. 252 КУпАП.
У даному випадку обставини, викладені у протоколі, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, зокрема у показаннях потерпілої ОСОБА_2 та свідків, які були безпосередньо допитані судом першої інстанції. При цьому потерпіла та свідки під час їх допиту не лише не заперечили обставини, викладені у протоколі, а й фактично їх підтвердили, надавши узгоджені та послідовні пояснення щодо подій, які мали місце 24.08.2024.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення, крім іншого, є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
Послідовність викладення в диспозиціях наведених вище правових норм завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.
Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив будь-яких порушень на доказове значення отриманих відомостей чи допущення недоліків при складанні протоколу про адміністративне правопорушення (інших процесуальних документів) тощо, суддя повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень і недоліків на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні порушення/недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Здійснена апеляційним судом перевірка і аналіз зазначених вище доказів дозволяє зробити однозначний та безсумнівний висновок, який виключає будь-яке інше розумне пояснення подій, які є предметом цієї справи, а за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та в постанові судді обставин ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство, так як будь-який наявний у справі обґрунтований сумнів був спростований фактами, встановленими в судовому засіданні на підставі належних, достовірних, допустимих і достатніх доказів, внаслідок чого доводи апеляційної скарги з цих підстав на увагу апеляційного суду не заслуговують і є безпідставними.
Суддя суду першої інстанції не вийшов за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, –

постановив:

Постанову судді Лебединського районного суду Сумської області від 05.11.2024 відносно ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника МАЗУРОВОЇ К. Д. на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов