Справа № 465/9745/24 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2734/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2025 року, -
ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання безпідставним нарахування заборгованості.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що він проживає в квартирі АДРЕСА_1 . 23.09.2024 року була проведена діагностика лічильника ліцензованою фірмою «Метртехсервіс», якою встановлено повну справність лічильника. 07.10.2024 року працівниками ЛМКП «Львівтеплоенерго» було складено акти про розпломбування та прийняття вузла розподільчого обліку на абонентський облік. Зазначає, що в вересні 2024 року отримав квитанцію, в якій вказана сума заборгованості за серпень в розмірі 17 451,39 грн., а в жовтні отримав квитанцію за вересень в якій розмір заборгованості становить 22456,89 грн. В жовтні 2024 року він отримав відповідь відповідача про те, що з 01 серпня 2023 року засоби обліку гарячої води зняті з балансу через непроведення чергової метрологічної повірки приладів та перерахунок кількості та вартості послуги з постачання гарячої води. Вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки жодних письмових попереджень від ЛМКП «Львівтеплоенерго» про зняття лічильника з балансу та зобов`язання пройти метрологічну повірку лічильника гарячої води він не отримував. З наведених підстав просить визнати безпідставним нарахування Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованості за послуу з псачання гарячої води в розмірі 25 021,51 грн.
Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2025 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про визнання безпідставним нарахування заборгованості відмовлено.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що він як споживач, не несе відповідальності за своєчасність проведення періодичної повірки засобів обліку гарячої води, оскільки саме ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов?язане контролювати установлені міжповіркові інтервали. Вважає, що відповідач своїми діями порушив абз.2 ч.4 ст.17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», пп.4 п.32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач, всупереч настанню строку проведення повірки засобу вимірювальної техніки, з 01.08.2023 року не розпочав нарахування за послуги гарячої води без врахування показів квартирного лічильника, а здійснив це лише з серпня 2024 року, одразу нарахувавши заборгованість за період з 01.08.2023 року. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності через неможливістю з`явитися в судове засідання за станом здоров`я.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Основні засади правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені в Законі України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Права та обов`язки виконавця комунальної послуги та споживача визначені зазначеним вище Законом.
Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Частиною 4 ст. 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що послуга з постачання гарячої води надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання гарячої води, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
22.06.2017 року Верховною Радою України прийнятий Закон України № 2119-VIII «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», який набрав чинності 02.08.2017 року.
Пунктом 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що вузлом розподільного обліку є вузол обліку, що забезпечує індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.
Згідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обслуговування та заміна вузлів комерційного обліку здійснюються оператором зовнішніх інженерних мереж відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено договорами про надання комунальних послуг, укладеними відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги"», з урахуванням вимог Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».
При цьому, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» під обслуговуванням вузлів обліку слід розуміти: огляд, опломбування/розпломбування, періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж), ремонт засобів вимірювальної техніки, які є складовою частиною вузла обліку, забезпечення дистанційної передачі результатів вимірювання (за наявності), ремонт та заміна допоміжних засобів вузла обліку, а за згодою власника (співвласників) будівлі також охорона або страхування вузла обліку.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обслуговування та заміна вузлів розподільного обліку/приладів розподілювачів теплової енергії здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено законом або договором.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», законодавчо регульовані засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.
Крім того, згідно абзацу 5 частини 4 статті 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з підпунктом 3 пункту 4 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу.
Пунктом 19 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, які затверджені Постановою КМУ № 690 від 05.07.2019, передбачено, що обслуговування та заміна вузлів комерційного обліку питної води здійснюється оператором зовнішніх інженерних мереж відповідно до частин першої та третьої статті 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» з урахуванням вимог Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».
Відповідно до ч. 2 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .
З повідомлень на оплату послуг (зокрема, постачання гарячої води) за адресою АДРЕСА_2 за листопад - грудень 2023 року, а також за червень - жовтень 2024 року вбачається, що платником послуг є ОСОБА_2 .
З відповіді ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 30 жовтня 2024 року, наданої ОСОБА_1 , за даними обліку ЛМКП «Львівтеплоенерго» станом на 01 серпня 2023 року не була здійснена чергова метрологічна повірка приладів обліку гарячої води, що встановлені в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 4 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу. Відповідно у серпні 2024 року засоби обліку гарячої води встановлені в квартирі з 01 серпня 2023 року зняті з обліку ЛМКП «Львівтеплоенерго», квартира вважається такою, у якій відсутні лічильники гарячої води. Розрахунок кількості та вартості спожитої гарячої води за вказаною адресою проводиться по показах загальнобудинкового приладу обліку гарячої води. Окрім того, проведено перерахунок кількості та вартості послуги з постачання гарячої води згідно показів загальнобудинкового приладу обліку гарячої води за період з серпня 2023 року по червень 2024 року. Також зазначено, що 07 жовтня 2024 року квартирний прилад обліку гарячої води встановлений у квартирі АДРЕСА_1 та відповідно з цього часу нарахування вартості за вказаною адресою проводиться із врахуванням квартирного лічильника гарячої води.
Нарахована ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_2 , становить 25021.51 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність вимогам закону дій відповідача щодо нарахування заборгованості за послуги з постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_2 . 
Обгрунтовуючи відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своєчасної повірки вузла обліку гарячої води, відтак підстави для здійснення перерахунку або скасування заборгованості згідно з показниками обліку відсутні. 
Судом першої інстанції враховано правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 11.02.2019 у справі № 233/6570/15-ц, згідно якої заперечення споживача щодо суми заборгованості, нарахованої за відповідними нормами споживання, можуть бути визнані обґрунтованими виключно у випадку, коли споживач доведе, що за період нарахування спірної заборгованості облік спожитих послуг відбувався квартирним засобом обліку, який згідно закону дозволяється застосовувати, тобто який пройшов повірку, що може бути підтверджено відповідним свідоцтвом про повірку.
Доводи апеляційної скарги про те, що споживач не несе відповідальності за своєчасність проведення періодичної повірки засобів обліку гарячої води, оскільки саме ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов?язані контролювати установлені міжповіркові інтервали, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Перелік категорій законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що підлягають періодичній повірці, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Міжповірочні інтервали законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки за категоріями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері метрології та метрологічної діяльності. Порядок встановлення міжповірочних інтервалів визначається Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність»).
Для всіх лічильників води установлено міжповірочний інтервал 4 роки (наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13.10.2016 № 1747 «Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями»).
Дата проведення повірки вказується у паспорті на засіб обліку із зазначенням міжповірочного інтервалу, а в свідоцтві про повірку засобу вимірювальної техніки вказується дата, до якої таке свідоцтво діє. Тож, дізнатись дату наступної повірки можна у попередньому повірочному свідоцтві. Так, у свідоцтві про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 25ЛЛС/8041 вказано його чинність до 25.02.2029.
Підпунктом 3 пункту 4 розділу І Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону № 315, для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу.
У постанові Верхового Суду від 11 травня 2021 року у справі №215/6483/19 зазначено, що до 28 листопада 2017 року періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) засобів вимірювальної техніки, що є власністю фізичних осіб, здійснювалась за рахунок суб`єктів господарювання, а з 29 листопада 2017 року повірка та ремонт засобів квартирних приладів обліку води, які знаходяться у власності фізичних осіб, здійснюється за кошти абонентів. 
Спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли після 2017 року.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_1 звертався до ЛМКП «Львівтеплоенерго» з приводу повірки приладу обліку.
Оскільки при нарахуванні оплати за послугу з постачання гарячої води мають враховуються показники лише тих приладів обліку води, які пройшли відповідну повірку, то за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача про проведення повірки приладу обліку, за відсутності доказів відмови ЛМКП «Львівтеплоенеро» у проведенні повірки приладу обліку, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 26.02.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк