ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2026 року Справа № 915/746/24 
м.Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi Мавродієвої М.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко Т.В.,
представників прокуратури: Бескровної І.І., Стоянової Т.Ю. (у судових дебатах 25.02.2026),
представника позивача: не з`явився,
представника відповідача: Бєлоущенка А.Ж. (у судових дебатах 25.02.2026),
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: заступника керівника Первомайської окружної прокуратури,
в інтересах держави в особі: Мигіївської сільської ради,
до відповідача: фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича,
про: повернення земельної ділянки та стягнення коштів в сумі 1088426,35 грн за використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів,-

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Первомайської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Мигіївської сільської ради звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця Руденка Сергія Анатолійовича, у якій просить суд:
- зобов`язати фізичну особу-підприємця Руденка Сергія Анатолійовича повернути Мигіївській сільській раді земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га, розташовану в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області;
- стягнути з фізичної особи-підприємця Руденка Сергія Анатолійовича на користь Мигіївської сільської ради кошти в сумі 1088426,35 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га на розрахунковий рахунок UA518999980334159815000014440 місцевого бюджету Мигіївської сільської ради, банк одержувача Миколаїв.ГУК/тгс.Мигія/18010900, код 37992030.
В обґрунтування позовних вимог прокурор вказує наступне:
- строк дії укладеного з відповідачем, як орендарем, договору оренди спірної земельної ділянки закінчився 05.05.2020, та у поновлені такого строку судовими рішеннями у справі №484/1101/21 відповідачу було відмовлено;
- відповідач продовжує використання спірної земельної ділянки, що підтверджується інформацією Мигіївської сільської ради від 18.01.2024, 22.03.2024, 18.04.2024, 20.05.2024, та фактом часткової сплати ним платежів за використання землі, що підтверджується інформацією Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.01.2024 та поданими ФОП Руденком С.А. до податкового органу податковими деклараціями за 2020-2023 роки;
- використання відповідачем спірної земельної ділянки є безпідставним;
- внаслідок таких неправомірних дій відповідача Мигіївська сільська рада, як власник спірної земельної ділянки, всупереч ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 321 ЦК України, ст.ст.78, 90 ЗК України позбавлений можливості користуватися і розпоряджатись своєю власністю, зокрема, можливості здавати спірну земельну ділянку в оренду та отримувати від цього прибуток, у зв`язку з чим у період часу з моменту завершення дії договору оренди до 30.04.2024 об`єднаною територіальною громадою відповідний дохід в повній мірі не отримувався. Розмір втраченого доходу Мигіївською сільською радою розраховано як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою рішеннями сільської ради від 25.06.2020 №4 та від 14.07.2021 №5. Загальна сума безпідставно збереженої орендної плати, яка підлягає сплаті відповідачем, становить 1088426,35 грн;
- відповідачем розмір втраченої орендної плати не сплачено, що підтверджується інформацією Мигіївської сільської ради від 20.05.2024;
- з моменту закінчення терміну дії договору оренди у відповідача виникли обов`язки повернути земельну ділянку орендодавцеві чи укласти додаткову угоду до такого договору. Жодного з цих обов`язків відповідач не виконав, продовжив безпідставне використання спірної землі, а отже без законних підстав зберігав у себе майно – кошти за оренду землі в сумі 1088426,35 грн, які підлягають стягненню.
Ухвалою суду від 26.06.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.07.2024. 
24.07.2024 та 15.08.2024 розгляд справи не відбувся, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення судового засідання, у Миколаївській області та місті Миколаєві тривала повітряна тривога.
Ухвалами суду від 24.07.2024 та 15.08.2024 розгляд справи призначався, відповідно, на 15.08.2024 та 25.09.2024.
У підготовчому засіданні представником відповідача заявлено усне клопотання про закриття провадження у даній справі у зв`язку з тим, що, на його думку, справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
25.09.2024 судом відкладено підготовче засідання на 24.10.2024 з метою надання прокурору можливості подати письмові заперечення на вказане клопотання відповідача.
09.10.2024 від прокурора до суду надійшли письмові запереченнях на клопотання відповідача про закриття провадження у даній справі.
Мигіївська сільрада у письмовій заяві від 23.10.2024 просила розглянути справу за відсутності представника сільської ради, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов прокурора задовольнити.
24.10.2024 судом відкладено підготовче засідання на 13.11.2024.
Ухвалою суду від 14.11.2024 відмовлено у задоволенні клопотання фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича про закриття провадження у справі. Підготовче засідання відкладено на 11.12.2024.
11.12.2024 від відповідача до суду надійшло клопотання, в якому він просив суд призначити у даній справі судову земельно-технічну експертизу.
11.12.2024 розгляд справи не відбувся, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення судового засідання, у Миколаївській області та місті Миколаєві тривала повітряна тривога.
Ухвалою суду від 11.12.2024 розгляд справи призначено на 20.01.2025.
08.01.2025 від прокурора до суду надійшли письмові запереченнях на клопотання відповідача про призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи.
Враховуючи характер питань, що підлягають з`ясуванню під час розгляду цієї справи, враховуючи заявлені позивачем предмет, підстави та правове обґрунтування позову, суд дійшов висновку, що з`ясування визначених відповідачем у клопотанні про призначення судової земельно-технічної експертизи питань, не входить до предмету доказування у даній справі, у зв`язку з чим протокольною ухвалою від 20.01.2025 суд відмовив відповідачу у задоволенні такого клопотання та відклав підготовче засідання на 19.02.2025.
19.02.2025 судом відкладено підготовче засідання на 18.03.2025 у зв`язку з неявкою представника відповідача.
18.03.2025 судом відкладено підготовче засідання на 08.04.2025 за відповідним клопотанням представника відповідача.
08.04.2025 від представника відповідача до суду подано клопотання про витребування доказів.
Ухвалою суду від 08.04.2025 задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Зобов`язано Головне управління ДПС в Миколаївській області, в строк до 05.05.2025, надати суду відомості щодо нарахування та сплати орендної плати ФОП Руденко Сергієм Анатолійовичем (код НОМЕР_1 ) у період з 2020 по 2024 роки (по роках) за користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 загальною площею 64,71 га, згідно укладеного договору оренди землі від 29.03.2010. Підготовче засідання відкладено на 05.05.2025.
05.05.2025 та 27.05.2025 судом відкладалось підготовче засідання відповідно на 27.05.2025 та 14.07.2025 у зв`язку з невиконанням Головним управлінням ДПС в Миколаївській області ухвали суду від 08.04.2025.
17.06.2025 та 23.06.2025 від Головного управління ДПС в Миколаївській області до суду надійшли витребуванні за ухвалою суду від 08.04.2025 відомості.
14.07.2025 розгляд справи не відбувся, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення судового засідання, у Миколаївській області та місті Миколаєві тривала повітряна тривога.
Ухвалою суду від 14.07.2025 розгляд справи призначено на 07.08.2025.
Ухвалою суду від 07.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.08.2025.
28.08.2025 судом відкладено розгляд справи на 02.10.2025 у зв`язку з неявкою учасників справи.
02.10.2025 судом відкладено розгляд справи до початку дослідження доказів на 11.11.2025.
У судовому засіданні 11.11.2025 судом оголошено перерву до 10.12.2025.
10.12.2025 судом відкладено розгляд справи на 21.01.2026 за відповідним клопотанням представника відповідача.
21.01.2026 розгляд справи не відбувся, оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення судового засідання, у Миколаївській області та місті Миколаєві тривала повітряна тривога.
Ухвалою суду від 21.01.2026 розгляд справи призначено на 25.02.2026.
Позивач явку повноважного представника у ході розгляду справи та в судове засідання 25.02.2026 не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у письмовій заяві від 23.10.2024 просив розглянути справу за відсутності представника сільської ради, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов прокурора задовольнити.
Відповідач не скористався наданим йому ст.ст.161, 165 ГПК України правом на подання письмового відзиву на позовну заяву, при цьому, представник відповідача у судових засіданнях спростовував доводи прокурора та заявляв клопотання в усному порядку.
Представник прокуратури позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.
У судовому засіданні 25.02.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
У судовому засіданні 05.03.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
29.03.2010 між Первомайською районною державною адміністрацією, як орендодавцем, та Руденком Сергієм Анатолійовичем, як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки (далі – Договір оренди землі), за умовами якого орендарю передано в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,71 га, з них: 62,59 га багаторічних насаджень (сади – 59,32 га; інші багаторічні насадження – 3,27 га); 2,12 га під господарськими шляхами і прогонами), розташовану в межах території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (п.2.1 Договору оренди землі).
Вказаний договір 06.05.2010 зареєстровано у Книзі державної реєстрації договорів оренди землі по Софіївській сільській раді за №041048300142. 
З 09.08.2018 Софіївська сільська рада шляхом об`єднання увійшла до складу Мигіївської об`єднаної територіальної громади. 
Згідно п.3.1 Договору оренди землі, його укладено строком на 10 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою та він набуває чинності з моменту державної реєстрації. 
Прокурор стверджує, що термін дії Договору оренди землі закінчився 06.05.2020. 
Згідно п.3.2 Договору оренди землі, після закінчення строку його дії орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання пролонгації договору на новий строк не пізніше, ніж за два місяці до закінчення строку його дії. 
Відповідно до п.12.3 Договору оренди землі, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору. У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору, та, за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. 
Згідно даних Державного земельного кадастру станом на 04.04.2024 спірна земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення державної власності.
За приписами ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, в редакції чинній станом на 06.05.2020, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Таким чином, на дату закінчення строку дії Договору оренди землі, розпорядником спірної земельної ділянки було ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. 
03.03.2020 ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області як орендодавцем, було скеровано на адресу Руденка С.А. лист-повідомлення про завершення 06.05.2020 терміну дії Договору оренди землі, запропоновано скерувати до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області заяву про поновлення орендних правовідносин з проектом додаткової угоди, а також наголошено на зміну орендної плати у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки і строку дії договору на 7 років. 
У відповідь на вказаний лист-повідомлення Руденко С.А. в листі від 12.03.2020 запропоновано ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області підписати проект додаткової угоди до Договору оренди землі з визначенням орендної плати в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки землі.
ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області у листах від 03.04.2020 та від 04.06.2020 заперечувало проти поновлення Договору оренди землі на запропонованих Руденком С.А. умовах.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.10.2023 у справі №484/1101/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.12.2023, відмовлено у задоволенні позову Руденка С.А. до ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області та Мигіївської ОТГ Первомайського району Миколаївської області в особі Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первомайська РВА Миколаївської області, про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення Договору оренди земельної ділянки від 29.03.2010 площею 64,71 га з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399, укладеного між Руденком С.А. та Первомайською РДА Миколаївської області.
На дату набрання чинності 27.05.2021 Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” №1423-ІХ від 28.04.2021, право державної власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано не було.
Прокурор вказує, що враховуючи відсутність державної реєстрації права державної власності на спірну земельну ділянку, остання, в силу приписів п.24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, з 27.05.2021 перейшла до земель комунальної власності Мигіївської сільської ради, в межах території на якій вона знаходиться.
Право комунальної власності на спірну земельну ділянку за Мигіївською сільською радою зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.05.2024 на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин” №1423-ІХ від 28.04.2021.
Згідно пп.м) п.9.4 Договору оренди землі, орендар земельної ділянки зобов`язаний, по закінченню строку договору в 10-денний термін привести ділянку в стан, придатний для подальшого використання за цільовим призначенням, і передати ділянку орендодавцю по акту.
Прокурор стверджує, що відповідач продовжує використання спірної земельної ділянки дотепер.
На підтвердження таких обставин прокурором, надано листи Мигіївської сільської ради від 18.01.2024, 22.03.2024, 18.04.2024 і 20.05.2024, інформацію Головного управління ДПС у Миколаївській області від 29.01.2024 про часткову сплату відповідачем платежів за використання землі, та подані відповідачем до податкового органу податкові декларації за 2020-2023 роки.
Прокурор вважає, що використання відповідачем спірної земельної ділянки є безпідставним та внаслідок таких неправомірних дій відповідача Мигіївська сільська рада, як власник спірної земельної ділянки, всупереч ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 321 ЦК України, ст.ст.78, 90 ЗК України позбавлений можливості користуватися і розпоряджатись своєю власністю – спірною земельною ділянко.
Прокурор стверджує, що використання відповідачем спірної земельної ділянки без належних правових підстав потребує захистку інтересів Мигіївської об`єднаної територіальної громади шляхом повернення земельної ділянки.
Прокурор зазначає, що у зв`язку із не поверненням відповідачем спірної земельної ділянки Мигіївська сільська рада була позбавлена можливості здавати спірну земельну ділянку в оренду та отримувати від цього прибуток, у зв`язку з чим у період часу з моменту завершення дії договору оренди та до 30.04.2024 об`єднаною територіальною громадою відповідний дохід в повній мірі не отримувався. 
Прокурор вказує, що розмір втраченого доходу Мигіївською сільською радою розраховано як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою рішеннями сільської ради від 25.06.2020 №4 та від 14.07.2021 №5. Загальна сума безпідставно збереженої орендної плати, яка підлягає сплаті відповідачем, становить 1088426,35 грн.
Прокурор зазначає, що відповідачем розмір втраченої орендної плати не сплачено.
На підтвердження таких обставин прокурором надано, лист Мигіївської сільської ради від 20.05.2024.
Прокурор вважає, що з моменту закінчення терміну дії Договору оренди землі у відповідача виникли обов`язки повернути земельну ділянку орендодавцеві чи укласти додаткову угоду до такого договору. Жодного з цих обов`язків відповідач не виконав, продовжив безпідставне використання спірної землі, а отже без законних підстав зберігав у себе майно – кошти за оренду землі в сумі 1088426,35 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь Мигіївської сільської ради.
Вказані обставини зумовили звернення прокурора з даним позовом до суду в інтересах Мигіївської об`єднаної територіальної громади в особі Мигіївської сільської ради.

Щодо тривалості судового провадження, суд, з урахуванням критеріїв розумності, які вироблені Європейським судом з прав людини вважає за необхідне зазначити наступне.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. У частині 1 статті 6 Конвенції закріплено елементи права на судовий захист, серед яких є розумний строк розгляду справи, який вважається окремим елементом доступності правосуддя. 
Європейський суд з прав людини (надалі – ЄСПЛ), правовою основою функціонування та діяльності якого є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, опрацював критерії, які дозволяють зробити висновки про розумність розгляду конкретної справи. Зокрема, у п.47 рішення у справі «Бараона проти Португалії» 1987 року Суд відзначив: «Розумність тривалості розгляду повинна визначатися з огляду на конкретні обставини справи з урахуванням критеріїв, сформульованих у практиці Суду, зокрема, комплексності справи, поведінки заявника і відповідних державних органів». Критерій комплексності справи означає оцінювання складності справи з урахуванням обставин і фактів, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть за собою певні юридичні наслідки. Вона може бути пов`язана як із питаннями факту, так і з правовими аспектами: характером фактів, які необхідно встановити; кількістю питань, які розглядаються в межах справи; віддаленістю, з точки зору простору та часу, між подіями та фактами, що розглядаються, та процесом судочинства; кількістю свідків та інших проблем, пов`язаних зі збором доказів; міжнародними факторами; приєднанням справи до інших, а також вступом у процес нових осіб. Крім того, складність справи, а відтак й строк її розгляду, залежать, від складності предмету доказування у справі, без чого неможливо правильно вирішити справу по суті та застосувати норми матеріального права; від обсягу фактів предмета доказування, який може змінюватися у зв`язку зі зміною підстав позову, збільшенням чи зменшенням позовних вимог; від кількості доказів, наданих сторонами». 
Слід зазначити, що тривалість розгляду даної справи насамперед пов`язана з намаганням суду забезпечити процесуальні права сторін на участь у розгляді справи; а також всебічний розгляд поданих відповідачем клопотань та забезпечення прав інших учасників процесу на викладення своїх позицій щодо заявлених відповідачем клопотань, що зумовило неодноразові відкладення справи. 
Також ЄСПЛ зазначає, що тривалість строку розгляду справи може бути пов`язана з перевантаженням судової системи, що, в свою чергу, може бути викликано певними надзвичайними ситуаціями. 
З початку військової агресії російської федерації проти України активні бойові дії ведуться на території Миколаївської області та міста Миколаєва. Зважаючи на воєнний стан в Україні, тривалі повітряні тривоги і планові, аварійні та екстрені відключення електроенергії по місту Миколаєву, Господарський суд Миколаївської області, працюючи з обмеженнями у здійсненні правосуддя, не мав об`єктивної можливості для повноцінного розгляду справи №915/746/24, в межах строку передбаченого Господарським процесуальним кодексом України.
Відповідно, справа розглянута судом в розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, забезпечення можливості реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав та вирішення справи.

На підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам сторін, суд дійшов наступних висновків.
Щодо підстав представництва прокуратурою інтересів держави в особі Мигіївської сільської ради.
Статтею 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
За приписами ч.3 ст.53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі: порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
За приписами ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Водночас, статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 визначено, що під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв`язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.
З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням суспільного інтересу. Держава зацікавлена у дотриманні процедур реалізації прав на землю, так само як і у дотриманні норм чинного земельного законодавства. Додержання вимог закону не може не являти суспільного інтересу, оскільки є проявом управлінської функції держави та спрямоване на забезпечення єдиного підходу до врегулювання тих чи інших правовідносин, впровадження системності та прозорості при реалізації прав громадянами і юридичними особами, принципу конституційної рівності суб`єктів правовідносин. 
У той же час, безпідставне утримання земельної ділянки та використання її без сплати належних платежів не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права в країні. 
Отже, правовідносини щодо використання земель становлять суспільний інтерес, а незаконність при користуванні ними такому суспільному інтересу не відповідає.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». 
У даному випадку порушенням інтересів держави прокурор обґрунтовує тим, що незаконне використання спірної земельної ділянки без укладення відповідного договору оренди та узгодження між орендарем та орендодавцем орендної плати призводить до недоотримання державою грошових коштів орендної плати та грубо порушує її інтереси у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню дотримання єдиного порядку набуття та реалізації прав на землю, а також охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. 
Крім того, прокурор вказує, що неповернення відповідачем земельної ділянки позбавляє власника землі права розпорядитись нею відповідно до повноважень з додержанням конкурентного порядку надання земель за результатами земельних торгів та забезпечення застосування більш вигідних ринкових ставок орендної плати, що є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення позову.
Зі змісту положень ч.4 ст.53 ГПК, ч.3 ст.23 Закону «Про прокуратуру» вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів.
У даній справі прокурор звернувся до господарського суду в інтересах держави в особі Мигіївської сільської ради.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 по справі №912/2385/18 висловлено правовий висновок щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у разі здійснення неналежним чином захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, який визначає, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Статтею 143 Конституції України передбачено, що місцеві органи самоврядування затверджують програми соціально-економічного розвитку і контролюють їх виконання, затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання.
Місцеве самоврядування є способом реалізації народом належної йому влади, яка діє на принципах (засадах) державної підтримки та гарантування державою місцевого самоврядування (ст.4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Завданням органу місцевого самоврядування, зокрема сільської ради, є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності (аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №904/5598/18, від 15.05.2019 у справі №911/1497/18).
Згідно ч.ч.1, 3 ст.142 Конституції України, матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування.
Відповідно до приписів ст.1, ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Мигіївська сільська рада наділена правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення, в тому числі розпоряджатися майном.
Статтею 17 ЦК України передбачено, що орган місцевого самоврядування здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеним органом щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.
Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Враховуючи викладене та приписи ст.12 та п.24 Перехідних положень ЗК України, Мигіївська сільська рада мала право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель комунальної власності на відповідній території. 
Окружною прокуратурою на адресу Мигіївської сільради було скеровано запити від 15.01.2024, 08.03.2024 та від 17.05.2024, у яких перед уповноваженим на захист інтересів держави органом місцевого самоврядування – Мигіївською сільською радою ініціювалось питання щодо забезпечення захисту його інтересів у суді. Разом з тим, у відповідях Мигіївської сільської ради від 18.01.2024 та від 22.03.2024 повідомлено прокурора про відсутність звернення із відповідним позовом до суду та відсутність наміру здійснити судовий захист інтересів держави. 
Прокурор стверджує, що незважаючи на очевидність порушення інтересів держави, Мигіївською сільською радою належним чином не здійснено захист інтересів держави в частині повернення спірної землі, оскільки вичерпних заходів, спрямованих на її повернення, не вжито, відповідний позов до суду не заявлено і заявлятись не планується.
Прокурор наполягає, що наведені обставини утворюють собою передбачений вимогами Конституції України та Закону «Про прокуратуру» винятковий випадок, за якого порушення відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, та є підставою для застосування представницьких повноважень прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах - Мигіївської сільської ради.
Суд зазначає, що у контексті норми ст.23 Закону «Про прокуратуру» протиправність дій та рішень держаних органів, інших суб`єктів господарювання, про які зазначає прокурор у позові, поданому в інтересах держави, встановлюється повноважним судом. Водночас прокурор лише ініціює розгляд справи в суді.
З урахуванням наведеного, у випадку звернення прокурора до суду з позовом про захист інтересів держави з дотриманням вимог ст.23 «Про прокуратуру» (щодо підстав та порядку подання позовної заяви), у суду відсутні підстави для залишення такого позову без розгляду, а відповідний спір має бути вирішений по суті.

Стосовно доводів представника відповідача, що дана справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки договір оренди укладено Руденком С.А. як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем; спірну земельну ділянку Руденко С.А. не використовує у господарській діяльності як фізична особа-підприємець, та спір про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки у 2023 – 2024 роках вирішувався в порядку цивільного судочинства місцевим, апеляційним та касаційним судом у справі №484/1101/21, суд вказує наступне.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Відповідно до ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.
Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст.20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 1).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №619/1295/18 зазначено, що положення статті 20 ГПК України передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №646/6644/17 зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом. Отже, визначення юрисдикції справи залежить, у тому числі, від змісту права, на захист якого позивач подав позов.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Судом встановлено, що з 19.05.2004 Руденко Сергій Анатолійович зареєстрований у Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець.
Тобто, на момент укладення (29.03.2010) та реєстрації (06.05.2010) договору оренди спірної земельної ділянки відповідач здійснював господарську діяльність як фізична особа-підприємець.
Судом враховано, що у кадастровому плані до договору оренди спірної земельної ділянки та в акті про встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межових знаків під охорону та зберігання, які є додатками до договору оренди спірної земельної ділянки, відповідач визначений у якості суб`єкта підприємницької діяльності.
Крім того, судом прийнято до уваги, що Головне управління ДПС у Миколаївській області у листі №940/5/14-29-24-02-02 від 29.01.2024 повідомило, що до Первомайської ДПІ ГУ ДПС у Миколаївській області за період 2020 – 2023 роки фізичною-особою підприємцем Руденком Сергієм Анатолійовичем подані податкові декларації з плати за землю, в яких визначено суми податкового зобов`язання з орендної плати за землю згідно договору оренди №041048300142 від 06.05.2010 площею 64,71 га (кадастровий номер 4825486700:02:000:0399). До вказаного листа Головним управлінням ДПС у Миколаївській області додано відповідні податкові декларації з плати за землю.
До того ж, судом враховано, що із заявою від 12.03.2020 про укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки відповідач звертався до орендодавця як фізична-особа підприємець.
Згідно ч.1 ст.128 ГК України, громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. 
Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 ЦК України.
За приписами ч.1 ст.173 ГК України, зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.
Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами – юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.
Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.
Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного суду від 09.10.2019 у справі №127/23144/18 та Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №484/3750/18.
За встановлених вище обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем спірна земельна ділянка використовується для здійснення підприємницької діяльності, а тому у спірних правовідносинах відповідач діє як суб`єкт господарювання - фізична особа-підприємець.
Зважаючи на характер правовідносин у даній справі, які безпосередньо пов`язані із використанням спірної земельної ділянки відповідачем як фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, суд приходить до висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Доводи відповідача про встановлення судовими інстанціями під час розгляду справи №484/1101/21 про поновлення договору оренди спірної земельної ділянки, преюдиціального факту, що спірні правовідносини носять цивільно-правовий, а не господарсько-правовий характер, судом відхиляються враховуючи наступне.
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.
Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту.
Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.
Аналогічний висновок щодо застосування статті 75 ГПК України викладено у постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №914/554/19.
Обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.ст.77-80 ЦПК України) суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
З мотивувальних частин судових рішень місцевого, апеляційного та касаційного цивільного суду по справі №484/1101/21 не вбачається, що судами були досліджені наведені вище обставини наявності у відповідача статусу фізичної особи-підприємець та подання ним відповідної податкової звітності; що суди надали цим обставинам відповідну оцінку та зробили висновок, що даний спір є цивільно-правовим. Відповідно, обставини, які не досліджувались та не одержали оцінку суду не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності.

Стосовно доводів представника відповідача про те, що за актом приймання-передачі не передано з державної у комунальну власність Мигіївської сільської ради спірну земельну ділянку, у зв`язку з чим остання не набула права власності на неї, суд вказує наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» №1423-ІХ від 28.04.2021, що набрав чинності 27.05.2021, внесено зміни до значної кількості законодавчих актів України, зокрема ЗК України. 
Зокрема, розділ Х «Перехідні положення» ЗК України доповнено пунктом 24, згідно з яким з дня набрання чинності цим пуктом, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Пунктом 24 також визначено, що земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки, а інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
Згідно даних Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності та розташована за межами населеного пункту в межах території Софіївського старостинського округу Мигіївської сільської ради.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, на дату набрання чинності 27.05.2021 Законом України №1423-ІХ право державної власності на спірну земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано не було.
Враховуючи відсутність державної реєстрації права державної власності на спірну земельну ділянку, остання, в силу приписів п.24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, з 27.05.2021 перейшла до земель комунальної власності Мигіївської сільської ради, в межах території на якій вона знаходиться, не зважаючи на відсутність акту приймання-передачі спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність.
При цьому, судом прийнято до уваги, що право комунальної власності на спірну земельну ділянку за Мигіївською сільрадою зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно саме на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» №1423-ІХ від 28.04.2021.
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що уповноваженим органом на розпорядження спірною земельною ділянкою з моменту завершення терміну дії Договору оренди землі та до 27.05.2021 було ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, а після 27.05.2021 - Мигіївська сільська рада.
При цьому, орендна плата за користування землею комунальної власності за своїм правовим статусом є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцю, а також це і податок, який справляється у формі земельного податку. 
Подвійний статус орендної плати зумовлює ту обставину, що при визначенні її розміру, окрім норм цивільного, земельного законодавства та необхідно враховувати і вимоги Податкового кодексу України (правові висновки Постанови Великої Палати від 09.11.2021 у справі № 635/4233/19).
Відповідно до пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Згідно п.266.9.1 Податкового кодексу України податок на майно сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями Бюджетного кодексу України.
При цьому, відповідно до п.19 ч.1 ст.64 Бюджетного кодексу України до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належать, зокрема, місцеві податки та збори, що сплачуються (перераховуються) згідно з Податковим кодексом України.
Отже орендна плата, як місцевий податок (податок на майно), зараховується до бюджету відповідної сільської територіальної громади за місцем розташування земельної ділянки, тобто у спірних правовідносинах вигодонабувачем доходу від земельної ділянки у формі орендної плати є саме Мигіївська об`єднана територіальна громада в особі Мигіївської сільської ради.
Крім того, за Законом №1423-IX позивач не лише набув у власність земельну ділянку, йому фактично були передані повноваження по розпорядженню земельною ділянкою із одночасним припиненням цих повноважень у органу виконавчої влади - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, що раніше здійснював розпорядження такою земельною ділянкою.
Так, пп.58 п.4 розділу І вказаного Закону №1423-IX внесено зміни до розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України, зокрема, доповнено п.24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель визначених законом. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 5 ст.148-1 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Вимоги цієї статті також поширюються на випадки переходу повноважень з розпорядження земельними ділянками державної власності від одного органу до іншого, а також при переході права власності на земельні ділянки від держави до територіальної громади і навпаки, та при переході права власності на земельні ділянки від однієї територіальної громади до іншої.
При цьому, відповідно до обставин даної справі, до позивача з дня набрання чинності пп.58 п.4 розділу І вказаного Закону №1423-IX перейшло як повноваження зареєструвати (перереєструвати) земельну ділянку із державної власності в комунальну власність із одночасним припиненням повноважень із розпорядження такою земельною ділянкою у органу виконавчої влади, що раніше здійснював розпорядження такою земельною ділянкою, так і перейшло право власності на саму земельну ділянку у зв`язку з її передачею із державної власності в комунальну.
За вказаних обставин, є підстави для висновку про те, що у спірних правовідносинах до позивача в силу приписів ч.ч.1, 5 ст.ст.148-1 Земельного кодексу України перейшли усі права та обов`язки ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, тобто має місце універсальне правонаступництво кредитора.
Наведений висновок суду також кореспондується із постановою Верховного Суду від 23.08.2023 у справі №914/84/22 за позовом прокурора в інтересах держави в особі ОДА до РДА та до орендаря, за участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – міської ради. Як випливає із вказаної постанови Верховного Суду, позов у справі №914/84/22 був обґрунтований тим, що договір оренди землі був продовжений РДА без розпорядження ОДА. У вказаній справі господарський суд замінив позивача (ОДА, яка була наділена повноваженнями із розпорядження земельними ділянками і в інтересах якої було подано позов прокурором) його правонаступником (міською радою) у зв`язку із переходом в процесі розгляду справи спірної земельної ділянки з державної власності у комунальну, на підставі Закону №1423-ІХ.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд погоджується з доводами прокурора про те, що позивач - Мигіївська сільська рада має право вимагати сплати відповідачем плати за землю у тому числі і за період до 27.05.2021.

Щодо вимог прокурора про зобов`язання відповідача повернути Мигіївській сільській раді спірну земельну ділянку, суд дійшов таких висновків.
Частиною 3 ст.792 ЦК України та ст.124 ЗК України регулювання відносин у сфері оренди земель, зокрема питань конкретизації і деталізації особливостей та порядку укладення договору оренди землі, його істотних умов, основних прав та обов`язків його сторін, порядку зміни, припинення та поновлення такого договору, віднесено до сфери дії профільного нормативно-правового акту – Закону України «Про оренду землі».
Оренда землі, відповідно до положень ст.1 Закону України «Про оренду землі», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, є заснованим на договорі строковим платним володінням і користуванням земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно п.3.1 Договору оренди землі, його укладено строком на 10 років з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою та він набуває чинності з моменту державної реєстрації.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.10.2023 у справі №484/1101/21, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 27.12.2023, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1  до ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області та Мигіївської ОТГ Первомайського району Миколаївської області в особі Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Первомайська РВА Миколаївської області, про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення Договору оренди земельної ділянки від 29.03.2010 площею 64,71 га з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399, що вчинений між ОСОБА_1 та Первомайською РДА Миколаївської області.
Таким чином, термін дії Договору оренди землі закінчився 06.05.2020.
Частиною 1 ст.1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Отже права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. 
В силу положень ч.1 ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. 
Пунктом 9.4 Договору оренди землі, встановлено обов`язок орендаря по закінченню строку договору в 10-денний термін привести ділянку в стан, придатний для подальшого використання за цільовим призначенням, і передати ділянку орендарю за актом.
На думку суду, вказані умови договору не дозволяють його тлумачити таким чином, що обов`язок зі складання вказаного акту може покладатись як на орендодавця, так і на орендаря, на чому наголошує представник відповідача, оскільки за змістом п.9.4 Договору оренди землі обов`язок складання акту за умовами Договору оренди землі покладено саме на відповідача, як особу зобов`язану вчинити активні дії з повернення земельної ділянки після закінчення строку дії договору шляхом складання акту приймання-передачі та направлення його для підписання орендодавцю.
Відповідачем не надано суду доказів того, що після закінчення строку дії Договору оренди землі він повернув Мигіївській сільській раді спірну земельну ділянку по акту приймання-передачі. При цьому, акт приймання-передачі земельної ділянки фактично є єдиним доказом, що може підтвердити її повернення у розпорядження орендодавця.
За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що після завершення терміну дії Договору оренди землі (06.05.2020) відповідач продовжив використання спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 без належних правових підстав та використовує її дотепер.
За такого, суд приходить до висновку, що права власника майна (спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399) підлягають захисту у спосіб, встановлений ст.34 Закону України «Про оренду землі», шляхом повернення земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 власнику - територіальній громаді в особі Мигіївської сільської ради.

Доводи представника відповідача про те, що ФОП Руденко Сергій Анатолійович не міг користуватись спірною земельною ділянкою за її цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та, відповідно, не мав обов`язку сплачувати плату за користування, судом відхиляються враховуючи наступне.
Судом встановлено, що на підтвердження таких доводів представником відповідача надано Акт від 01.05.2025 обстеження земельної ділянки площею 64,71 га за кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 з долученими до такого акту фотокартками (т.2 а.с.74-83).
Крім того, відповідачем надані суду Акт обстеження (т.2 а.с.24, 25); Робочий проект «Культуртехнічні роботи з розкорчування списаних багаторічних насаджень в межах території Софіївської сільскої ради Первомайського району Миколаївської області» розроблений у 2011 році ТОВ «Приват-Південь» на замовлення СПД Руденко С.А. та розпорядження Первомайської РДА Миколаївської області №392-р від 15.11.2010 «Про списання багаторічних насаджень та переведення земель під меліоративне будівництво», на підставі яких стверджує, що відповідач не використовував спірну земельну ділянку за цільовим призначенням, оскільки згідно акту обстеження земельної ділянки в натурі (на місцевості) складеного комісією від 04.11.2010, ФОП Руденко С.А. прийняв земельну ділянку в непридатному для використання агротехнічному стані. Зазначена земельна ділянка перебувала як на момент укладення договору оренди землі, так і на момент закінчення терміну дії договору, в неналежному агротехнічному стані, що унеможливлювало її використання та потребувало проведення комплексу заходів щодо розкорчовки та рекультивації, з метою приведення її в належний агротехнічний стан, необхідний для подальшого використання за цільовим призначенням – ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, належними сторонами, у передбачений законом чи договором спосіб та термін, за відповідною ціною і інше. 
Вказані умови є істотними для зобов`язальних правовідносин, а отже повинні виконуватися безумовно, у точній відповідності до умов договору.
При цьому, судом прийнято до уваги, що в п.1.1 Договору оренди землі та в акті про встановлення меж земельної ділянки в натурі та передачу і прийом межевих знаків під охорону та зберігання встановлено, що в користування відповідачу передається земельна ділянка з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,71 га, з них: 62,59 га багаторічних насаджень (сади – 59,32 га; інші багаторічні насадження – 3,27 га); 2,12 га під господарськими шляхами і прогонами).
Вказані договір та акт були підписані зі сторони відповідача без жодних зауважень чи заперечень.
Статтею 96 ЗК України встановлений обов`язок землекористувачів, у тому числі орендарів, своєчасно сплачувати орендну плату за користування землею. Ця норма Земельного кодексу України кореспондується зі ст.24 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає, що орендодавець землі має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. 
Крім того, якщо орендар зіткнувся з об`єктивними перешкодами, він мав звернутися до орендодавця, повідомити про ці обставини та обговорити можливі заходи для вирішення проблеми. Однак, суду не надано доказів того, що орендар, після в становлення у 2010 році, як він зазначає факту неможливості користуватись земельною ділянкою для товарного сільгоспвиробництва, вживав будь-які заходи для приведення земельної ділянки у придатний для користування стан (реалізував проект з повернення до продуктивного використання спірних земель), ініціював відповідні процедури з метою зменшення розміру орендної плати чи звільнення від її сплати на період проведення меліоративного будівництва, звертався до орендодавця або до суду з метою розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин тощо.
За вказаних обставин, суд не може констатувати, що орендар не міг використовувати спірну земельну ділянку через об`єктивні причини, оскільки він сам не виявив належної активності та не вжив належних заходів для вирішення ситуації, що склалась у період дії Договору оренди.
Що ж стосується спірного періоду бездоговірного користування земельною ділянкою, то викладені відповідачем твердження взагалі не можуть бути взяті до уваги, оскільки в разі неможливості користуватись земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та отримання прибутку, та після відмови у продовженні строку дії договору оренди, відповідач мав можливість та був зацікавлений повернути земельну ділянку орендодавцю у визначений п.9.4 Договору оренди спосіб та запобігти подальшим витратам зі сплати грошових коштів за бездоговірне користування землею. 

Щодо вимог прокурора про стягнення з відповідача до місцевого бюджету Мигіївської сільської ради коштів в сумі 1088426,35 грн за користування спірною земельною ділянкою, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ст.206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. 
Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю – це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. 
Відповідач не є власником і постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, у зв`язку із чим не є платником плати за землю у формі земельного податку, тому єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього є орендна плата. 
Суд погоджується з доводами прокурора, що у зв`язку із не поверненням відповідачем земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399, Мигіївська сільська рада була позбавлена можливості передати спірну земельну ділянку в оренду та отримувати від цього прибуток, у зв`язку з чим у період часу з моменту завершення дії Договору оренди землі до 30.04.2024 Мигіївською територіальною громадою відповідний дохід в повній мірі не отримувався. 
Розмір втраченого доходу Мигіївською сільською радою розраховано як розмір плати за земельну ділянку комунальної власності у формі орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за регульованою ціною, встановленою рішеннями Мигіївської сільської ради від №4 від 25.06.2020 та №5 від 14.07.2021. 
Прокурор вказує, що при складанні розрахунку враховано витяги про нормативну грошову оцінку станом на 2020 та 2024 роки. 
Статтею 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. 
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок на 1 січня поточного року. Вказаний орган не пізніше 15 січня поточного року забезпечує інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель. 
З огляду на те, що дані щодо щорічної індексації нормативної грошової оцінки земель є офіційними та загальнодоступними для кожного (лист Держгеокадастру від 12.01.2024 №6-28-0.222-600/2-24 оприлюднено на офіційному сайті вказаного органу), Мигіївською сільською радою самостійно здійснено розрахунок розміру нормативної грошової оцінки за період з 2021 по 2023 роки з врахуванням відповідних коефіцієнтів. 
Відповідно до вищевказаної інформації, підтвердженої також і інформацією ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 07.06.2024 упродовж 2021 – 2023 років коефіцієнт індексації сільськогосподарських земель становив 1, тому розмір НГО спірної земельної ділянки з 2020 року та упродовж вказаного періоду не змінювався та становив 4146330,4 грн.
Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку від 22.04.2024 розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 станом на 2024 рік становить 4373193,64 грн. 
Згідно інформації Мигіївської сільської ради від 10.06.2024 у 2021 році діяли ставки земельного податку, визначені рішенням сесії Мигіївської сільської ради №4 від 25.06.2020. Станом на 2021 рік ставки орендної плати рішенням сесії сільської ради не затверджувались. 
Так як відповідно до вимог пп.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України розмір орендної плати не може бути меншим за розмір земельного податку, тому за 2021 рік розмір недоотриманої орендної плати Мигіївською сільською радою розраховано у розмірі земельного податку, встановлено додатком 3 до вказаного рішення сесії. 
Розмір недоотриманої орендної плати за 2022 – 2024 роки розраховано з урахуванням ставок орендної плати, визначених рішенням Мигіївської сільської ради №5 від 14.07.2021 у відповідності до додатку 3.3, яке діяло упродовж вказаного періоду.
Сума недоотриманого доходу у розмірі 1088426,35 грн розрахована наступним чином: 
- за період часу з 01.01.2021 по 31.12.2021 за формулою 4146330,40 х 1% - 41028,0 = 435,30 грн, де: 4 146 330,40 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2021 рік відповідно до витягу від 12.03.2020 (з урахування коефіцієнту індексації 1); 1% - прийнятий для розрахунку розмір орендної плати згідно рішення Мигіївської сільської ради №4 від 25.06.2020; 41028,0 грн – кошти, які відповідачем було сплачено за землю протягом зазначеного періоду; 
- за період часу з 01.01.2022 по 31.12.2022 за формулою 4 146 330,40 х 12% - 41028,0 = 456531,65 грн, де: 4146330,40 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2022 рік відповідно до витягу від 12.03.2020 (з урахування коефіцієнту індексації 1); 12% - прийнятий для розрахунку розмір орендної плати згідно рішення Мигіївської сільської ради №5 від 14.07.2021; 41028,0 грн – кошти, які відповідачем було сплачено за землю протягом зазначеного періоду; 
- за період часу з 01.01.2023 по 31.12.2023 за формулою 4146330,40 х 12% - 41028,0 = 456531,65 грн, де 4146330,4 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2023 рік відповідно до витягу від 12.03.2020 (з урахування коефіцієнту індексації 1); 12% - прийнятий для розрахунку розмір орендної плати згідно рішення Мигіївської сільської ради №5 від 14.07.2021; 41028,0 грн – кошти, які відповідачем було сплачено за землю протягом зазначеного періоду; 
- за період часу з 01.01.2024 по 30.04.2024 за формулою 4373193,64 х 12% : 12 х 4 міс - 0 = 174927,75 грн, де: 4373193,64 грн - нормативна грошова оцінка земельної ділянки за 2024 рік відповідно до витягу від 22.04.2024; 12 % - прийнятий для розрахунку розмір орендної плати згідно рішення Мигіївської сільської ради №5 від 14.07.2021; 12 – кількість місяців у році, 4 міс – період, протягом якого здійснювалось використання земельної ділянки без правовстановлюючих документів у 2024 році, на момент проведення розрахунку, 0 – кошти, які відповідачем було сплачено за землю протягом зазначеного періоду.
Перевіривши здійснений прокурором розрахунок заборгованості, суд погоджується з ним, вважає його арифметично вірним та обґрунтованим.
Жодних заперечень щодо правильності заявлених до стягнення сум відповідачем не висловлено.
Мигіївською сільською радою було направлено відповідачу листи від 14.02.2024 та 01.05.2024 про необхідність сплати безпідставно збереженої орендної плати, які відповідачем отримано 23.02.2024 та 04.05.2024 відповідно. 
Прокурор стверджує, що відповідачем до теперішнього часу розмір втраченої орендної плати не сплачено, що підтверджується інформацією Мигіївської сільської ради від 20.05.2024.
Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Вказана стаття досить широко визначає підстави виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. 
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
За змістом п.4 ч.3 ст.1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. 
Відповідно до загальних положень законодавства про відшкодування завданої шкоди таке відшкодування є мірою відповідальності. Разом з тим, обов`язок набувача повернути безпідставно набуте (збережене) майно потерпілому не належить до заходів відповідальності, оскільки боржник при цьому не несе жодних майнових втрат- він зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно утримував (зберігав).
На відміну від зобов`язань, які виникають із завдання шкоди, для відшкодування шкоди за п.4 ч.3 ст.1212 ЦК України вина не має значення, оскільки важливий сам факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. 
За такого відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. 
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі №320/5877/17, постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №912/1188/17, від 21.01.2019 у справі №902/794/17, від 04.02.2019 у справі №922/3409/17, від 12.03.2019 у справі №916/2948/17, від 09.04.2019 у справі №922/652/18, від 21.05.2019 у справі №924/552/18, від 17.03.2020 у справі №922/2413/19. 
Таким чином, з моменту закінчення терміну дії договору оренди у відповідача виник обов`язок повернути земельну ділянку орендодавцеві. Такого обов`язку відповідач не виконав, продовжив безпідставне використання спірної земельної ділянки, а отже без законних підстав зберігав у себе майно – кошти за оренду землі в сумі 1088426,35 грн, які підлягають стягненню в дохід місцевого бюджету Мигіївської сільської ради.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідачем не спростовані та не заперечені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.

Керуючись ст.ст.73, 74, 76-79, 91, 129, 210, 220, 232, 233, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Зобов`язати фізичну особу - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) повернути Мигіївській сільській раді (55223, Миколаївська обл., Первомайський р-н, с.Мигія, вул.Центральна, буд.50; ідент.код 04376937) земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га, розташовану в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.
3. Стягнути з фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Мигіївської сільської ради (55223, Миколаївська обл., Первомайський р-н, с.Мигія, вул.Центральна, буд.50; ідент.код 04376937) кошти в сумі 1088426,35 грн за користування земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:02:000:0399 площею 64,59 га на розрахунковий рахунок UA518999980334159815000014440 місцевого бюджету Мигіївської сільської ради, банк одержувача Миколаїв.ГУК/тгс.Мигія/18010900, код 37992030.
4. Стягнути з фізичної особи - підприємця Руденка Сергія Анатолійовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, Миколаївська обл., м.Миколаїв, вул.Спаська, буд.28; код ЄДРПОУ 02910048) 15483,52 грн судового збору.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 ГПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ч.1 ст.254 ГПК України, учасники справи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. 
Згідно ч.ч.1, 2 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Згідно ст.257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Повне судове рішення складено 18.03.2026.

Суддя М.В.Мавродієва