Справа № 420/34726/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Потоцької Н.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку ст. 262 КАС України) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання внести інформацію до реєстру,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Одеського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить:
визнати протиправною тривалу бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , що полягає у невнесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (бази Оберіг та Резерв+) інформації відносно ОСОБА_1 про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку та відповідно зняти з розшуку;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (бази Оберіг та Резерв+) інформацію відносно ОСОБА_1 щодо виключення з військового обліку з одночасним скасуванням рішення про розшук.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при перевірці документів, поліція у електронній базі побачила, що позивач перебуває у розшуку за рішенням (постанови/протоколу) від 02.10.2025 ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке йому не надали.
Позивач показав, свої документи, але ні печатки у військовому квитку про виключення з військового обліку, ні пенсійне посвідчення інваліда не допомогли. Його відвезли до районного ТЦК у закрите приміщення.
Два документи, що підтверджують такий стан:
1) Військовий квиток НОМЕР_1 у розділі 20 містить дві печатки відповідача про виключення з обліку від 20.10.2020 р. протокол №21/285, та у розділі 19 печатку про виключення з обліку від 20.10.2020 р. за станом здоров`я;
2) Пенсійне посвідчення інваліда довічно № НОМЕР_2 від 28.12.2016 р. Пенсійного фонду України внесене до Централізованого банку даних з проблем інвалідності Мінсоцполітики.
Отже, вже 5 років позивач не є військовозобов`язаний, і тільки має носити при собі військово-облікові документи з відповідними відмітками.
Тривала бездіяльність відповідача щодо невключення інформації відносно позивача про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку викликала протиправне становище стосовно нього.
Процесуальні дії
Ухвалою судді від 20.10.2025 року залишено позовну заяву без руху.
21.10.2025 року до суду за вхід. №110600/25 надійшов уточнений позов.
Ухвалою суду від 22.10.2025 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (відповідно до ст. 262 КАСУ) без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою суду від 22.10.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 за вхід. №110613/25 від 21.10.2025 року про забезпечення позову відмовлено повністю.
27.10.2025 за вхід.№ЕС/112407/25 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 та на сьогоднішній день перебуває в розшуку за не проходження (відмова від проходження) військово-лікарської комісії, згідно із п. 2 Розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист».
Повідомлення щодо розшуку згенеровано автоматично Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до алгоритму за наявною інформацією в Реєстрі, та надсилається автоматично в електронній формі до органів Національної поліції.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується електронним військово-обліковим документом, сформованим через застосунок «РЕЗЕРВ+»
З військового квитка серії НОМЕР_1 від 28.01.2002 року судом встановлено наступне:
ОСОБА_1 взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_7 26.12.2001;
ОСОБА_1 з 20.10.2020 виключений з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 за станом здоров`я за ст. 75а.
21.11.2025 ОСОБА_1 сформовано електронний військово-обліковий документ у застосунку «РЕЗЕРВ+», в якому зазначено, що позивач є військовозобов`язаним.
Судом встановлено, що електронний військово-обліковий документ у застосунку «РЕЗЕРВ+» від 21.11.2025 містить інформацію про те, що ОСОБА_1 порушив правила військового обліку, причина звернення до Нацполіції – не пройшли (відмовились від проходження) ВЛК – 02.10.2025.
Крім того, з наданих позивачем документів судом встановлено, що ОСОБА_1 06.02.2026 звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 з проханням внести зміни про виключення з військового обліку громадянина ОСОБА_1 , яка направлена засобами поштового зв`язку.
Заява отримана ІНФОРМАЦІЯ_8 15.02.2026.
РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, за положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначено в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі Закон №3543-XII станом на час зазначених правовідносин).
Положеннями ст. 1 Закону №3543-XII визначено, що:
мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;
особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовий облік) центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами (далі - державні органи), органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності (далі - підприємства, установи та організації) визначає Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року №1487 (далі Порядок №1487)
В п. 2 Порядку №1487, зазначено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до п.п. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначених у Додатку 2 до Порядку №1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З зазначених приписів Порядку №1487 вбачається, що військовозобов`язані повинні особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
З досліджених доказів, судом встановлено, що ОСОБА_1 06.02.2026 звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 з проханням внести зміни про виключення з військового обліку громадянина ОСОБА_1 , яка направлена засобами поштового зв`язку.
Заява отримана ІНФОРМАЦІЯ_8 15.02.2026, що підтверджується трекінгом за №6502300147329.
Водночас суд зазначає, що станом на 14.10.2025 (дата подання позовної заяви) позивач із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_9 не звертався. Крім того, у встановлений КАС України строк, заяв про зміну предмету чи підстав позову позивач також не подавав.
У рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 Конституційний суд України роз`яснив, що положення ч.2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Разом з цим, приписами КАС України встановлено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Суд зазначає, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, в даному випадку зобов`язанням відповідача підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області оновлені довідки про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_2 з визначенням конкретної дати, а суд, в свою чергу повинен надати правову оцінку правомірності вимог позивача.
При цьому, позовна заява не містить обгрунтовання позовних вимог, а позовні вимоги – конкретної вимоги.
Суд розглядає справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері правових відносин, про захист яких вони просять. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 6 березня 2019 року у справі № 571/1306/16-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 17 липня 2019 року у справі № 523/3612/16- ц, від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 25 вересня 2019 року у справі № 642/6518/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 06 листопада 2019 року у справах № 464/4574/15-ц, №756/17180/14-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 697/2368/15-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 635/8395/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 01 липня 2020 року у справі № 287/575/16-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц).
Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог. Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).
До початку розгляду судом справи по суті позивач має право у спосіб подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 264/4263/16-ц).
Право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі № 819/1420/15).
Така ж правова позиція викладена і у постанові Верхового Суду від 14 липня 2022 року по справі №340/2428/20.
Відповідно до ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.
Отже, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України.
Сукупність повноважень суду щодо розгляду та вирішення справ позначається спеціальним терміном «юрисдикція». У ч. 3 ст. 124 Конституції визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Суд має повноваження розглядати та вирішувати справу (має юрисдикцію), якщо має місце юридичний спір. Відповідно, відсутність юридичного спору свідчить про те, що суд не має повноважень вирішувати справу.
Такий висновок містить постанова ВС від 30.11.2022 у справі №753/7476/16.
Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Як встановлено судом, юридичного спору розгляду/не розгляду заяви позивача від 06.02.2026 у даній справі не існувало, що свідчить про відсутність порушеного права на час звернення до суду.
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 року у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 року у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 року у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 року у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 року у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 року у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 року у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Керуючись ст.ст.2-9, 242, 246, 250, 251, 255, 262, 293-297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання внести інформацію до реєстру – відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 

Головуючий суддя Нінель ПОТОЦЬКА

.