Справа № 420/3259/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Стефанов С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 09 лютого 2026 року надійшов позов ОСОБА_1 до керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича, Державного бюро розслідувань про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить: 
- визнати протиправною бездіяльність керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича через умисний нерозгляд звернення ОСОБА_1 від 2 лютого 2025 року, про надання інформації про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро ;
- зобов`язати Державне бюро розслідувань надати ОСОБА_1 згідно звернення від 2 лютого 2026 року інформацію про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро розслідувань щорічно, за період 2020-2025 роки.». 
Позиція позивача обґрунтовується наступним.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 2 лютого 2026 року позивач звернувся із зверненням до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати інформацію про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро розслідувань щорічно, за період 2020-2025 роки. Листом №Є-1271/10-6-1417/26 від 06.02.2026 року керівник управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Богдан Чобіток (далі - відповідач) у першому абзаці повідомив, що “управлінням внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань розглянуто Ваше звернення від 02.02.2026 щодо надання інформації про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро розслідувань.” Далі за текстом листа про звернення вже не згадувалося. Далі за текстом відповідач повідомив, що воно таке публічна інформація; виявив розуміння, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом; розповів, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація, службова інформація; повідомив, що відповідно до пункту 4.10 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373 (далі - Перелік відомостей), відомості щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР та осіб, які претендують на зайняття посад в органі ДБР відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію; проінформував, що в пунктах 84, 87 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголосив, що така необхідність може існувати, коли поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та у питаннях, що становлять інтерес для суспільства в цілому. Не оминув увагою відповідач і пункт 6.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації», за яким предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Відповідач звернув увагу, що у запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана позивачем інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес; вказав, що також відсутнє обґрунтування з яким наміром позивач бажає отримати інформацію та яким чином буде її використовувати. У невідомий спосіб відповідач дійшов висновку, що шкода від оприлюднення такої інформації значною мірою переважає суспільний інтерес в її отриманні. Поклавшись на зв`язок із вище зазначеним, відповідач дійшов поглибленого висновку, що підстави для надання запитуваної інформації відсутні, у зв`язку із її віднесенням до інформації з обмеженим доступом (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-УІ). 
Позивач вважає, що відповідач безпідставно застосував відомчий Перелік відомостей як підставу для обмеження доступу до інформації, хоча такий акт не є нормативно-правовим у розумінні законодавства та не може встановлювати обмеження прав невизначеного кола осіб.
Крім того, відповідач неправомірно поставив на позивача обов`язок обґрунтовувати суспільний інтерес запитуваної інформації та мету її отримання, що не передбачено законодавством про звернення громадян.
Відповідь на звернення не відповідає вимогам повноти, об`єктивності та обґрунтованості, не містить мотивованого рішення про відмову в наданні інформації та не супроводжується належним процесуальним оформленням такого рішення.
З таких обставин, вважаючи протиправною бездіяльність керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича через умисний нерозгляд звернення ОСОБА_1 від 2 лютого 2025 року, про надання інформації про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Позиція відповідача обґрунтовується наступним.
Відповідач не погоджується з доводами ОСОБА_1 , вважає їх надуманими, а заявлені ним позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись в цілому на те, що доводи позовної заяви ОСОБА_1 зводяться до незгоди із змістом наданої ДБР відповіді, яка, на його думку, не відповідає приписам Закону України «Про доступ до публічної інформації» та порушують його права. За обставинами справи, на адресу ДБР надійшов запит ОСОБА_1 від 02.02.2026 року, у якому позивач без зазначення причин, мотивів та мети свого запиту просив надати йому інформацію про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в ДБР працівниками ДБР щорічно, за період з 2020 по 2025 роки. За результатами розгляду зазначеного запиту листом ДБР від 06.02.2026 року № Є-1271/10-6-1417/26 повідомлено позивача про те, що «частиною другою статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», визначено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація, службова інформація. Відповідно до пункту 4.10 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373, відомості щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР та осіб, які претендують на зайняття посад в органі ДБР відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію». Крім того наголошено, що ОСОБА_1 у запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана інформація становить суспільний інтерес. Також відсутнє обґрунтування з яким наміром він бажав отримати цю інформацію та яким чином він буде її використовувати, а тому шкода від оприлюднення такої інформації значною мірою переважає суспільний інтерес в її отриманні. У зв`язку із цим, ДБР повідомило позивача, що підстави для надання запитуваної ним інформації відсутні, у зв`язку із її віднесенням до інформації з обмеженим доступом. 
Процесуальні дії та клопотання учасників справи 
Ухвалою суду від 11 лютого 2026 року позов залишено без руху.
Заявою від 16.02.2026 року позивач усунув недоліки, зокрема надав до суду квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою суду від 19 лютого 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України. 
05 березня 2026 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.
09 березня 2026 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.
27 березня 2026 року від відповідача до суду надійшли додаткові письмові пояснення у справі.
30 березня 2026 року від позивача до суду надійшли додаткові письмові пояснення у справі. 
Станом на 14 квітня 2026 року будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило. 
Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиції позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини. 
Обставини справи встановлені судом
02 лютого 2026 року позивач звернувся із зверненням до Державного бюро розслідувань, у якому просив надати інформацію про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро розслідувань щорічно, за період 2020-2025 роки. 
Листом №Є-1271/10-6-1417/26 від 06.02.2026 року за підписом керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Богдана Чобітка позивачу повідомлено наступне: «Управлінням внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань розглянуто Ваше звернення від 02.02.2026 щодо надання інформації про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро розслідувань.
За результатами його розгляду повідомляємо, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI) публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Частиною другою статті 1 Закону № 2939-VI визначено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна інформація, таємна інформація, службова інформація.
Відповідно до пункту 4.10 Переліку відомостей, що становлять службову інформацію у центральному апараті та територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, затвердженого наказом ДБР від 29.06.2021 № 373, відомості щодо проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа для працівників органу ДБР та осіб, які претендують на зайняття посад B органі ДБР відносяться до відомостей, що становлять службову інформацію.
Інформуємо, що B пунктах 84, 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Центр демократії та верховенства права проти України» інформація, дані або документи, до яких вимагається доступ, як правило, повинні відповідати критерію суспільного інтересу, щоб призвести до необхідності їхнього поширення відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Така необхідність може існувати, коли поширення інформації забезпечує прозорість у порядку ведення державних справ та в цілому y питаннях, що становлять інтерес для суспільства
Крім того, відповідно до пункту 6.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.
У Вашому запиті на інформацію не вказано аргументів, що запитувана Вами інформація є інформацією, яка становить суспільний інтерес. Також відсутнє обґрунтування яким наміром Ви бажаєте отримати інформацію та яким чином Ви будете її використовувати. Отже, шкода від оприлюднення такої інформації значною мірою переважає суспільний інтерес в її отриманні. 3
У зв`язку із зазначеним, підстави для надання запитуваної інформації відсутні у зв`язку із її віднесенням до інформації з обмеженим доступом (пункт 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).
Роз`яснюємо, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядника інформації здійснюється відповідно до статті 23 Закону № 2939-VI.».
Вважаючи протиправною бездіяльність керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича через умисний нерозгляд звернення ОСОБА_1 від 2 лютого 2025 року, про надання інформації про кількість проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа під час проходження служби в Державному бюро розслідувань працівниками Державного бюро, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Джерела права та висновки суду
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В ст. 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація – це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Так, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інформацію» під документом розуміє матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі; під поняттям захист інформації – сукупність правових, адміністративних, організаційних, технічних та інших заходів, що забезпечують збереження, цілісність інформації та належний порядок доступу до неї; інформація – будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; а під суб`єктом владних повноважень – орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства.
Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі – Закон №2939-VI) визначено, що публічна інформація – це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону №2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до положень ст. 5 Закону №2939-VI одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію. 
Згідно з ст. 12 Закону №2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації – фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Тобто, з цього випливає, що відповідач є розпорядником публічної інформації у розумінні статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» як суб`єкт владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №2939-VI запит на інформацію – це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. 
Частиною 2 статті 19 Закону № 2939-VI передбачено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. 
Відповідно до частин 1, 2 та 4 ст. 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частин 1-4 ст.21 Закону №2939-VI інформація на запит надається безкоштовно.
У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.
Приписами ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.
Відповідно до частини 2 ст. 22 Закону № 2939-VI - відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Статтею 23 Закону №2939-VI врегульовано, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.
Запитувач має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 5) несвоєчасне надання інформації; 6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що орган, до якого направлена заява громадянина, зобов`язаний об`єктивно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви.
Згідно ч. 2 ст. 6 Закону №2939-УІ обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Отже, доступ до інформації може бути обмежено лише за умови додержання сукупності
всіх трьох зазначених підстав. 
Таким чином, враховуючи вищезазначені норми, можна дійти висновку, що відповідно до Закону № 2939-VI кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь. 
Окрім того, з вищезазначених норм слідує, що розпорядник виконуючи свої обов`язки не має права посилатися на загальнодоступність інформації, оскільки таким чином, він неправомірно відмовляє у надані запитуваної інформації, що в свою чергу призводить до порушення норм Закону № 2939-VI. 
До того ж, відповідно до частини 2 статті 20 Закону України «Про інформацію» будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Згідно із частиною 1 статті 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.
Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові по справі № 990/161/23 від 18 січня 2024 року зазначає, що запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини 2 статті 6 Закону № 2939-VI. 
Частиною 2 статті 6 Закону № 2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. 
Вимоги, які передбаченні пунктом 1-3 частини 2 статті 6 Закону 2939-VI Велика Палата Верховного Суду у Постанові по справі № 990/161/23 від 18 січня 2024 визначає «трискладовим тестом», який є юридичною конструкцією - засобом перевірки наявності необхідних умов для обмеження доступу до інформації. Іншими словами, обмеження доступу до публічної інформації без застосування «трискладового тесту» є незаконним і порушує право особи на інформацію.
Пунктами 76-80 Постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 990/161/23 від 18 січня 2024 наголошується, що якщо розпорядник інформації встановив, що запитувана інформація є інформацією з обмеженим доступом, такий розпорядник інформації має встановити вид інформації з обмеженим доступом, за якою звернувся запитувач (конфіденційна, таємна або службова). 
Наступним кроком - потрібно визначити, чи запитувана інформація стосується інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, чи можливі заворушення або злочини при наданні доступу до запитуваної інформації, чи в інтересах охорони здоров`я населення може обмежуватись доступ до цієї інформації, чи не постраждає репутація або права інших людей у результаті надання доступу до цієї інформації, чи отримано запитувану інформацію конфіденційно, чи стосується така інформація питання авторитету й неупередженості правосуддя. 
Якщо на всі поставлені питання відповідь негативна, розпорядник інформації надає доступ до запитуваної інформації. 
Якщо хоча б на одне з поставлених вище питань є позитивна відповідь - розпорядник інформації має визначити, чи не буде розголошенням запитуваної інформації завдана істотна шкода зазначеним інтересам, наявність яких у запитуваній інформації він встановив. Якщо відповідь на це питання негативна, розпорядник інформації надає запитувачу доступ до зазначеної інформації. 
Якщо відповідь на це питання позитивна, розпорядник інформації визначає: чи переважає шкода від оприлюднення такої інформації над суспільним інтересом у її отриманні. При позитивній відповіді на питання запитувачу інформації буде відмовлено в наданні доступу до запитуваної інформації. 
При негативній відповіді розпорядник інформації надає запитувачу доступ до запитуваної інформації. 
Крім того, Велика Палата Верховного суду наголошує, що відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох підстав означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою. 
Оцінюючи встановлені обставини справи у їх сукупності та надані сторонами докази, суд зазначає наступне.
Оцінюючи встановлені обставини справи у їх сукупності та надані сторонами докази, суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до відповідача із запитом про надання інформації щодо кількості проведених психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа за 2020– 2025 роки.
Відповідачем у встановлений законом строк надано відповідь, у якій повідомлено про відмову у наданні запитуваної інформації з підстав віднесення її до службової відповідно до Переліку відомостей, що становлять службову інформацію, затвердженого наказом Державного бюро розслідувань №373.
Суд враховує, що зазначений Перелік є чинним нормативним актом, який не визнаний протиправним чи нечинним у встановленому законом порядку, а відтак підлягає застосуванню відповідачем при здійсненні своїх повноважень.
З наданих відповідачем пояснень вбачається, що запитувана інформація у своїй сукупності може розкривати відомості щодо організаційної структури, рівня укомплектованості, інтенсивності проведення спеціальних заходів та кадрового забезпечення відповідного підрозділу правоохоронного органу.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що в умовах воєнного стану така інформація може становити потенційну загрозу інтересам національної безпеки та ефективному функціонуванню правоохоронного органу, а її розголошення може бути використане на шкоду державним інтересам.
Суд зазначає, що відповідно до вимог частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеження доступу до інформації допускається виключно за умови дотримання сукупності трьох критеріїв (так званого «трискладового тесту»), а саме:
1. якщо розголошення інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку; 
2. якщо така шкода є істотною; 
3. якщо шкода від оприлюднення переважає суспільний інтерес в отриманні інформації. 
Необхідність застосування саме такого підходу неодноразово наголошувалася у практиці Верховного Суду, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі №9901/510/18, від 14.05.2020 року у справі №9901/589/19 та № 990/161/23 від 18 січня 2024 року.
Перевіряючи правомірність відмови відповідача крізь призму зазначених критеріїв, суд дійшов наступних висновків.
Щодо першого критерію (наявність легітимної мети обмеження доступу).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач обґрунтовує обмеження доступу тим, що запитувана інформація, хоча і має узагальнений характер, є похідною від відомостей про штатну чисельність, укомплектованість та функціонування підрозділів Державного бюро розслідувань.
Суд бере до уваги, що проведення психофізіологічних досліджень із застосуванням поліграфа є обов`язковим елементом кадрових процедур (прийняття на службу та періодичної перевірки), у зв`язку з чим кількість таких досліджень корелює із фактичною чисельністю працівників.
За таких обставин розкриття відповідної статистичної інформації може опосередковано призвести до встановлення реального кадрового потенціалу органу, його укомплектованості та динаміки формування підрозділів.
З огляду на специфіку діяльності Державного бюро розслідувань як правоохоронного органу зі спеціальним статусом, а також з урахуванням обставин дії воєнного стану, суд погоджується з доводами відповідача про те, що така інформація може бути використана на шкоду інтересам національної безпеки, зокрема для здійснення розвідувальної діяльності або аналізу спроможностей правоохоронної системи.
Отже, суд доходить висновку про наявність передбаченої законом легітимної мети обмеження доступу до інформації.
Щодо другого критерію (істотність шкоди).
Суд враховує, що в умовах збройної агресії проти України та дії воєнного стану питання збереження інформації щодо кадрового забезпечення правоохоронних органів набуває підвищеного значення.
З наданих відповідачем пояснень вбачається, що навіть узагальнені статистичні показники можуть використовуватися для: 
- встановлення фактичної чисельності працівників; 
- аналізу темпів комплектування підрозділів; 
- оцінки функціональної спроможності органу. 
Крім того, суд бере до уваги доводи відповідача про ризики використання такої інформації іноземними спецслужбами, у тому числі для проведення інформаційно-психологічних операцій або інших дій, спрямованих на підрив діяльності правоохоронних органів.
За таких обставин суд вважає, що потенційна шкода від розголошення запитуваної інформації не є абстрактною чи гіпотетичною, а має реальний та істотний характер.
Щодо третього критерію (співмірність шкоди та суспільного інтересу).
Суд зазначає, що хоча інформація про діяльність державних органів загалом становить суспільний інтерес, однак у кожному конкретному випадку необхідно оцінювати, чи переважає такий інтерес можливу шкоду від її розголошення.
У даній справі запитувана інформація стосується внутрішніх процедур кадрового забезпечення правоохоронного органу та не пов`язана безпосередньо з фактами порушення прав людини, корупції чи іншими обставинами, які б свідчили про підвищений суспільний інтерес у розумінні статті 29 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
При цьому позивачем не наведено переконливих доводів щодо того, що оприлюднення саме цієї інформації є необхідним для захисту суспільно значущих інтересів.
Натомість суд враховує, що розкриття таких відомостей може створити реальні ризики для функціонування правоохоронного органу та безпеки його працівників.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що у даному випадку шкода від оприлюднення запитуваної інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Суд також враховує, що хоча запитувана інформація має узагальнений характер, однак у контексті діяльності спеціального правоохоронного органу навіть узагальнені статистичні показники можуть опосередковано розкривати відомості з обмеженим доступом.
Таким чином, суд встановив, що відповідачем дотримано вимоги частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а відмова у наданні інформації є обґрунтованою, пропорційною та здійснена з урахуванням необхідності захисту інтересів національної безпеки в умовах воєнного стану.
Доводи позивача про те, що він не зобов`язаний обґрунтовувати мету отримання інформації, самі по собі не спростовують правомірності відмови, оскільки обов`язок доведення наявності підстав для обмеження доступу до інформації покладається на розпорядника, і, як встановлено судом, такий обов`язок відповідачем виконано.
Крім того, суд зазначає, що запит позивача був розглянутий по суті, відповідь надана у визначений законом строк, а тому твердження про бездіяльність відповідача у вигляді нерозгляду звернення є безпідставними.
Таким чином, суд доходить висновку, що відмова відповідача у наданні запитуваної інформації ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є належним чином вмотивованою та здійснена в межах наданих повноважень.
Підстав для визнання такої відмови протиправною або для зобов`язання відповідача надати запитувану інформацію судом не встановлено.
З огляду на викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
Тобто, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі "Guseva v. Bulgaria", заява № 6987/07, § 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі "Gillberg v. Sweden", заява № 41723/06, § 93).
Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.
У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Згідно ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Таким чином, на підставі ст.8 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають. 
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
З огляду на відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат судом не здійснюється. 
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 139, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, - 
В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до керівника управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобітка Богдана Петровича, Державного бюро розслідувань про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити. 
Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Керівник управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Чобіток Богдан Петрович (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 15), Державного бюро розслідувань (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 15, ЄРДПОУ 41760289).

Суддя С.О. Cтефанов

.