Справа № 344/22171/25 
Провадження № 33/4808/129/26 
Категорія ч.1 ст.173-2 КУпАП  
Головуючий у 1 інстанції Зеленко О. В. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника адвоката Савчука Р.Р.,
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника адвоката Савчука Р.Р. на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2025 року, якою 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення – штраф у розмірі двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому виразі становить триста сорок гривень, стягнуто на користь держави 605 гривень 60 копійок судового збору, 

в с т а н о в и в :
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 вчинив домашнє насильство, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) психологічного характеру, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, за наступних обставин.
Судом першої інстанції встановлено, що 25 листопада 2025 року близько 01 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 умисно висловлював образи, нецензурну лайку у сторону своєї колишньої дружини ОСОБА_2 , яка проживає за цією ж адресою, чим завдав шкоди її психологічному здоров`ю, тобто вчинив домашнє насильство психологічного характеру.
Захисник адвокат Савчук Р.Р., не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду від 29.12.2025 року у справі №344/22171/25 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. 
Вважає, що постанова суду винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, внаслідок чого прийшов до безпідставного висновку про доведеність його вини у вчиненні адміністративного правопорушення.
Згідно з протоколом та оскаржуваною постановою, ОСОБА_1 25.11.2025 року близько 01 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_1 умисно висловлював образи, нецензурну лайку у сторону своєї колишньої дружини ОСОБА_2 , яка проживає за цією ж адресою, чим завдав шкоди її психологічному здоров`ю, тобто вчинив домашнє насильство психологічного характеру. 
Однак, згідно з відеозаписами з бодікамер, працівники поліції прибули за адресою в 00:48 год. У проміжок часу, вказаний у протоколі (01:00 год.) відеозаписи чітко фіксують, що ОСОБА_1 не вчиняв жодних насильниць дій щодо потерпілої. 
Вказує, що у діях ОСОБА_3 відсутній склад правопорушення, оскільки використані деякі нецензурні слова під час прибуття працівників були знеособленою реакцією ОСОБА_1 на дії поліції, які розбудили його вночі у власному житлі. 
На відеозаписі видно, що потерпіла ОСОБА_2 поводиться абсолютно спокійно, не виявляє ознак стресу чи страху. Вона активно консультується з поліцією і працівник поліції пропонує скласти відносно ОСОБА_1 адміністративний протокол та терміновий обмежувальний припис. Це свідчить про відсутність реальної шкоди її психічному здоров`ю, що є обов`язковим елементом складу правопорушення. 
Адвокат вказує на суперечливість свідчень потерпілої та наявність мотиву для обмови. Потерпіла ОСОБА_2 на початку відео стверджує, що ОСОБА_1 викрав її телефон. Проте згодом вона знайшла його в іншій кімнаті та припустила, що ОСОБА_1 підкинув телефон поки вона викликала поліцію, при пояснивши яким чином за відсутності телефону вона здійснила такий виклик. Такі розбіжності в поясненнях потерпілої свідчить про надання завідомо неправдивих свідчень. ОСОБА_1 стверджує (і про це він заявляв в суді першої інстанції), що між сторонами існує тривалий конфлікт щодо права власності та користування квартирою. Потерпіла зацікавлена у штучному створенні підстав для виселення ОСОБА_1 шляхом отримання термінового заборонного припису. 
Зазначає, що на відеозаписах зафіксовано, що працівники поліції не роз?яснили ОСОБА_1 його права, передбачені ст. 268 КУПАП. Більше того, попри те, що квартира є спільною власністю, поліцейські погрожували силою вивести власника з його єдиного житла вночі, під комендантської години, що в результаті і було вчинено. Такі дії є непропорційним втручанням у право на житло та порушують основоположні права ОСОБА_1 .
В судове засідання апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явилася, про дату та час розгляду провадження була належним чином повідомлена. 
Апеляційний суд враховує, що учасники самостійно, відповідно до принципу диспозитивності, вирішують питання щодо участі в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. 
Апеляційний суд, приймаючи до уваги, що участь потерпілої в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, потерпіла ОСОБА_2 була належним чином повідомлена про розгляд провадження, не подала клопотання про відкладення розгляду справи та не повідомила про поважність причин, які не дозволили їй приймати участь у суді, вважав за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності потерпілої. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції особа. яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та його захисник адвокат Савчук Р.Р. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, дослідивши доводи апеляційної скарги та заслухавши доводи сторони захисту в судовому засіданні апеляційної інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне постанову судді скасувати з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, встановити чи було вчинене адміністративне правопорушення та чи винна особа у його вчиненні, дослідити наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення.
Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення. 
Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства. 
Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження суд не закрив провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад відповідного правопорушення. 
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 25.11.2025 року вбачається, що 25.11.2025 року близько 1 години за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 умисно висловлював образи, нецензурну лайку в сторону своєї колишньої дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає разом з ним за тією ж адресою, чим завдав шкоду психологічному здоров`ю, чим вчинив домашнє насильство психологічного характеру, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
В протоколі зазначено, що потерпілою від вказаного правопорушення є ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 було роз`яснено його права та обов`язки відповідно до ст. 63 Конституції України та ст.268 КУпАП, а також повідомлено про розгляд справи в Івано-Франківсьому міському суді, однак від підпису ОСОБА_1 відмовився.
Протокол складено поліцейським взводу 1 роти 1 БУПП в Івано-Франківській області ДПП капралом поліції Ковалем В.В. та підписаний ним. Від підпису ОСОБА_1 відмовився.
Відповідно до виписаних у статтях 254, 255, 256 КУпАП положень, протокол про адміністративне правопорушення – це офіційний документ, відповідним чином оформлений уповноваженою особою про вчинення діяння, яке містить ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого КУпАП, у якому крім іншого, зазначаються відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи.
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП адміністративна відповідальність за домашнє насильство настає за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачає, що психологічне насильство є формою домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
В силу ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» насильство в сім`ї - це будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї стосовно іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров`ю.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що ОСОБА_1 звинувачується в тому, що вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , а саме: висловлював нецензурну лайку та образи, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Разом з тим, у протоколі про адміністративне правопорушення не зазначені наслідки, які настали внаслідок застосування домашнього насильства психологічного характеру з боку ОСОБА_5 , що є обов`язковою обставиною, яка підлягає зазначенню та доведенню під час розгляду провадження. Вищевказаний недолік протоколу про адміністративне правопорушення свідчить про формальне ставлення компетентних органів до повідомлення потерпілої про вчинення правопорушення та відсутність належного ефективного розслідування. 
Так, відповідно до диспозиції ч.1 ст.173-2 КУпАП вбачається, що адміністративна відповідальність настає тільки у випадку, якщо за вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких діянь фізичного, психологічного чи економічного характеру була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що обов`язок довести завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого покладається на посадову особу, яка складає протокол про адміністративне правопорушення. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» фізичне насильство, є формою домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. 
Разом з тим, встановлення обставин, які зазначені у вищевказаному законі повинно бути здійснено у встановленому законом порядку та узгоджуватись із правовою кваліфікацією відповідного правопорушення. 
Таким чином, висунуте обвинувачення не можна визнати конкретним, оскільки в ньому не зазначено в чому саме полягає шкода, яку було завдано психічному здоров`ю потерпілої .
У судовому засіданні особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 заперечив факт вчинення домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини та зазначив, що жодних протиправних дій не вчиняв, не висловлював образ у нецензурній формі і обставини, викладені у матеріалах справи, не відповідають дійсності.
Натомість пояснив, що між ним та колишньою дружиною дійсно періодично виникають конфліктні ситуації, однак їх причиною є спільне проживання в одній квартирі після розірвання шлюбу та наявність майнового спору. Зокрема, за його словами, колишня дружина намагається безпідставно притягнути його до адміністративної відповідальності та створити підстави для його виселення з житла, що і зумовлює побутові суперечки, які не мають ознак домашнього насильства у розумінні чинного законодавства. Стверджує, що саме потерпіла неодноразово застосовувала до нього насильство, що стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР про вчинені правопорушення. 
Відповідно до положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнім насильством визнаються умисні дії фізичного, психологічного, економічного або сексуального характеру, внаслідок яких могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілої особи. Разом з тим, сам по собі факт словесних конфліктів чи побутових непорозумінь, що виникають у зв`язку зі спільним проживанням та майновими спорами, за відсутності доказів заподіяння шкоди або реальної загрози її заподіяння, не утворює складу домашнього насильства.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що висновки суду першої інстанції про доведеність вчиненого правопорушення ґрунтуються на поясненнях потерпілої та долучених відеозаписах. При цьому, суд першої інстанції не зазначив зміст відеозапису та не вказав, які обставини зафіксовані відеозаписом, який долучено до матеріалів справи та яким чином вони доводять вчинення правопорушення. Зокрема, зі змісту відеозапису вбачається, що він зроблений за допомогою персональних відео реєстраторів працівників поліції, які прибули на місце події та склали відповідні матеріали. 
Зі змісту відеозаписів вбачається, що вони стосуються обставин складання матеріалів про адміністративне правопорушення і не містять даних, які дозволяють повно та всебічно встановити обставини правопорушення, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення. 
Під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції було долучено копію Івано-Франківського міського суду від 16.01.2026 року, яким ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують тривалі неприязні відносини, як між колишнім подружжям, яке не може вирішити спір з приводу володіння квартирою, яка належить їм обом у частках. 
Системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. 
В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту. 
Апеляційний суд вважає, що відсутнє домашнє насильство в діях особи, яка притягується до адміністративної відповідальності у тому випадку, коли сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що дії правопорушника не виходили за межі звичайних конфліктних відносин між колишнім подружжям, не містять відповідних ознак домашнього насильства та не вказують на їх навмисний характер, наявність наміру спрямованого на заподіяння шкоди фізичному або психологічному здоров`ю, не свідчать про порушення прав і свобод потерпілої особи з використанням значної переваги в силі та своїх можливостях, що дозволяє досягти бажаного результату.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що сукупність досліджених судом доказів не доводить винуватість ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства і в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які доводять застосування до потерпілої ОСОБА_2 домашнього насильства психологічного характеру, яке завдало шкоду фізичному або психічному здоров`ю потерпілої.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні по справі «Кобець проти України» зазначено, що Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.
Згідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що досліджена судом сукупність доказів не дозволяє прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення. 
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що діючий закон про притягнення особи до адміністративної відповідальності, містить тільки одну правову підставу для визнання особи невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, постанову судді скасувати та прийняти нову, якою закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Керуючись п.7 ч.1 ст. 247, ст. 294 КУпАП, суд –

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника адвоката Савчука Р.Р. задовольнити. 
Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 грудня 2025 року щодо  ОСОБА_1  скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП щодо  ОСОБА_1  закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського
 
апеляційного суду         О.П. Васильєв