ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м. Дніпро Справа № 908/1457/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:Кощеєва І.М. (доповідач)
суддів:  Дарміна М.О., Чус О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження
без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу
Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” 
на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025р. 
(суддя Дроздова С.С., м. Запоріжжя, повний текст рішення складено 01.10.2025р.) 
у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕЛЕКТРОРЕСУРС”, м. Теребовля
до Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго”, м. Запоріжжя
про стягнення 163 706 грн. 05 коп.

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю “ЕЛЕКТРОРЕСУРС” звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” 90 794 грн 89 коп. основної заборгованості, 11 604 грн 33 коп. 3% річних, 61 306 грн 83 коп. інфляційних втрат.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач (замовник) в порушення умов договору розрахувався з позивачем (підрядник) лише частково в розмірі 51 511 грн 25 коп., за виконані в рамках договору роботи залишилася несплаченою сума 90 794 грн 89 коп. 

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025р. у справі № 908/1457/25 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ЕЛЕКТРОРЕСУРС” 90 794 грн. 89 коп. основного боргу, 11 596 грн. 87 коп. 3% річних, 61 306 грн. 83 коп. інфляційних втрат, 3 027 грн. 86 коп. судового збору.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго”, через систему "Електронний суд", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025р. у справі № 908/1457/25 в частині, а саме: 
-застосувати строк позовної давності до вимог ТОВ “ЕЛЕКТРОРЕСУРС” до Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго”, про стягнення 163 706 грн. 05 коп.;
-зменшити суму нарахувань 3% річних та інфляційних втрат;
-розстрочити виконання рішення на 6 (шість) місяців зі сплатою щомісячно рівними частинами, починаючи з місяця, наступного за місяцем, в якому набере законної сили постанова Центрального апеляційного господарського суду у справі № 908/1457/25.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник посилається на те, що наданий Позивачем до матеріалів справи рахунок-фактура № ЕР-1326 від 22 липня 2020 року на суму 90 794,89 грн. за Договором про закупівлю робіт № Р460417 від 21.04.2017 року, що є підставою для здійснення оплати за виконані роботи, Відповідач не отримував, доказів отримання Відповідачем вказаного рахунку Позивачем не надано, крім того, не надано доказів відправлення Позивачем даного рахунку на адресу Відповідача саме в липні 2020 року. Наданий до матеріалів справи Позивачем рахунок-фактура № ЕР-1326 від 22 липня 2020 року на суму 90 794,89 грн. взагалі сформовано на момент подачі позовної заяви, оскільки у 2020 році юридичною адресою ТОВ «Електроресурс» була адреса: м. Запоріжжя, вул. Гоголя, буд. 159А, прим. 2, в червні 2022 року ТОВ «Електроресурс» змінило свою юридичну адресу на м. Теребовля, Тернопільський район, Тернопільська область, вул. Січових Стрільців, буд. 2 (докази в матеріалах справи). Отже, дата формування рахунку Позивачем не може бути датою отримання вказаного рахунку Відповідачем.
Також, у скарзі відзначено, що відповідачем не виконано умови п. 4.2. Договору, що є однією із умов оплати, а саме: Відповідачем на суму здійсненої Замовником передоплати відповідно до п. 4.2. цього Договору не надано Відповідачу підсумкових відомостей ресурсів, розрахунок загальновиробничих витрат, витрат по відрядженнях (копії документів, що підтверджують вартість цих витрат відповідно до вимог Податкового кодексу України, а саме: копії документів Підрядника, що свідчать про направлення у відрядження працівників, документу Підрядника про встановлення розміру добових, розрахунку витрат Підрядника на добові поіменно, копії документів, що підтверджують витрати на найм житла (актів виконаних робіт, квитанцій, тощо), адміністративних витрат, прибутку і т.п., копії накладних на придбання матеріалів та устаткування.
Відповідач відмічає, що як зазначалось ним у відзиві на позовну заяву, виходячи із того, що Відповідач не отримував рахунку на оплату, а Позивач рахунок на оплату сформував при подачі позовної заяви, чим підтвердив факт того, що підставою для оплати за Договором є надання рахунку на оплату Відповідачу, не встановлено з якої дати Відповідач прострочив виконання зобов`язання, тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних Позивачем виконано не вірно.
В апеляційній скарзі зауважено, що загальна сума 3% річних та інфляційних втрат складає 72 911,16 грн., що є фактично співмірною сумі основного боргу у розмірі 90 794,89 грн., та може бути зменшена судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Скаржник посилається на ст. 610 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, ч. 2 ст. 625 ЦК України, а також зауважує, що передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України, інфляційні втрати і 3% річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/639/18, від 05.07.2018 у справі № 905/978/17, від 11.05.2018 у справі № 922/3087/17 та від 26.04.2018 у справі № 910/11857/17).
Також апелянт посилається на Постанову від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18, в якій з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Крім того, скаржник вказує про те, що розділом 9 Договору про закупівлю робіт № Р460417 від 21.04.2017 року передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язань або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення форс-мажору. Форс-мажорними обставинами (обставини непереборної сили) - це надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, дію яких неможливо було передбачити та дія яких унеможливлює їх виконання протягом певного періоду часу.
Апелянт зазначає, що з початку повномасштабного вторгнення військ РФ на територію України підрозділи АТ “Запоріжжяобленерго” повністю або частково перебувають у тимчасовій окупації РФ. Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022, з 25.02.2022 та станом на даний момент 80% території Запорізької області є тимчасово окупованими РФ.
Скаржник повідомляє, що Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет та адресований "Всім кого це стосується", ТПП засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24.02.2022. Зазначений загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосовно невизначеного кола осіб не звільняє від цивільно-правової відповідальності будь-яку сторону будь-якого договору, незалежно від того, існує реальна можливість виконання зобов`язання, чи ні.
Крім того, в апеляційній скарзі наведені норми матеріального права, що передбачають підстави господарсько-правової відповідальності (зокрема ч. 2 ст. 218 ГК України) та висновки Верховного Суду про те, що частина 3 статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, якщо її розмір значно перевищує розмір збитків (постанова від 13.07.2022 у справі №925/577/21).
Апелянт зазначає, що відмовляючи у зменшенні розміру штрафних санкцій судом не враховано, що сума основного боргу є співмірною сумі штрафних санкцій, штрафні санкції не повинні перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, фінансовий стан Відповідача, що Відповідач відноситься до підприємств та організацій критичної інфраструктури країни, який забезпечує електроенергією населення та підприємства міста Запоріжжя та Запорізької області та наразі всі кошти спрямовує на відновлення енергетичних об`єктів після щоденних обстрілів військами РФ.
Ще одним доводом апеляційної скарги є те, що Відповідач вважає, що відмова суду у наданні розстрочення виконання рішення строком на 3 місяці є наслідком порушення судом першої інстанції норм процесуального права - статті 331 Господарського процесуального кодексу України, а також через не з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.
Обґрунтовуючи заяву про розстрочення виконання рішення суду у справі № 908/1457/25, Відповідач зазначав, що у АТ “Запоріжжяобленерго” наявні обставини, які істотно ускладнюють виконання рішення та роблять його неможливим. 
Щодо можливості виконання рішення суду у строки надання відстрочки, Скаржник зазначає наступне: одним із найбільших боржників АТ “Запоріжжяобленерго” є ТОВ “Запорізький титано-магнієвий комбінат”, який 24.09.2024 року прийняв рішення про добровільне погашення заборгованості по штрафним санкціям та судовому збору за рішенням суду у справі 908/2384/18 на загальну суму 122 421 907,34 грн. згідно з графіком погашення заборгованості; ухвалою господарського суду Запорізької області від 01.06.2020 у справі № 908/1463/18 (копія додається) було затверджено мирову угоду між АТ “Запорізький завод феросплавів” та АТ “Запоріжжяобленерго” щодо сплати заборгованості на користь останнього. Так, відповідно до вищевказаної мирової угоди, АТ “Запорізький завод феросплавів” сплачує заборгованість у розмірі 174 641 479,40 грн. за наступним графіком: всього за 2022 рік - 36 437 727,84 грн., всього за 2023 рік - 36 437 727,84 грн., всього за 2024 рік - 36 437 727,84 грн., залишок боргу всього за 2025 рік - 27 328 295,88 грн.; постановою НКРЕКП від 19.12.2024 № 2208 “Про встановлення тарифів на послуги з розподілу електричної енергії АТ “Запоріжжяобленерго” із застосуванням стимулюючого регулювання” (копія додається), в додатку до якої наведено структуру тарифів на послуги з розподілу електричної енергії для АТ “Запоріжжяобленерго” на 2025 рік, на відміну від 2024 року, передбачений прибуток на регуляторну базу активів для АТ “Запоріжжяобленерго” в 2025 році в розмірі 124 562 тис.грн. (рядок 5 додатку до постанови), внаслідок чого у Товариства з`явились певні джерела для покриття витрат, в т.ч. розрахунків з кредиторами. Отже, наразі Відповідач не зможе сплатити Позивачу заборгованість за Договором одним платежем, але в той же час, у разі надання можливості сплати заборгованості на умовах розстрочення, існує реальна можливість виконання рішення протягом року.
Відповідач вважає, що ним наведені об`єктивні обставини, що можуть істотно ускладнити виконання рішення суду та є підстави для надання розстрочки.
Вирішуючи питання розстрочення та виконання рішення, апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, інші обставини справи, в тому числі, що Відповідач є підприємством критичної інфраструктури.
На думку скаржника, відмова суду щодо надання розстрочення виконання рішення судом першої інстанції строком на 6 місяців є наслідком не з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції з фактичними обставинам справи.
Скаржник звертає увагу, що позивач не звертався до суду з заявою про поновлення строку на звернення до суду з позовною заявою. Господарським судом Запорізької області при ухвалені Рішення по справі не взято до уваги даний факт та відмовлено Відповідачу в задоволені заяви про застосування строків позовної давності по справі. Зауважує, що у Позивача відсутні об`єктивні поважні причини пропуску строку звернення до суду з позовною заявою, оскільки з червня 2022 року місце знаходження ТОВ «Електроресурс» є м. Теребовля Тернопільської області.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Товариством з обмеженою відповідальністю “ЕЛЕКТРОРЕСУРС” подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025 по справі № 908/1457/25 без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” без задоволення.
Відзив обґрунтований наступним:
- рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025 є законним, обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи, а вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню;
- виходячи зі змісту апеляційної скарги, Відповідач не заперечує факту укладення між сторонами договору №Р460417 від 21.04.2017, факту виконання в рамках цього Договору робіт, встановлення обладнання на об`єкті, розміру заборгованості за виконані роботи. За своїм змістом, Договір укладений між сторонами слід вважати договором підряду. Відповідно до ст. 853 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Як зауважено у позові, сторонами Договору підписані приймально-передавальні документи (акти, довідки). Жодних зауважень до них з боку Відповідача не надходило. Таким чином, умови для здійснення оплати визначені ст. 853 Цивільного кодексу України, а також положеннями Договору настали. Інформація про ненадання у розпорядження Відповідача рахунку на оплату є способом введення суду в оману;
- Відповідач не звертався до Позивача за одержанням будь-яких документів, в тому числі рахунків. Відповідач також був достовірно обізнаний із банківськими реквізитами Позивача які наведені у Договорі (останній розділ із реквізитами сторін) та додаткових угодах. Також Відповідач одержував претензію із проханням погасити борг із реквізитами для його погашення;
- окремої уваги заслуговують правові висновки Верховного Суду, які вказують на вірну оцінку доводів сторони спору щодо відсутності рахунку і його впливу на строк оплати за зобов`язаннями в рамках договорів. Так, у постанові від 11.11.2021 у справі №922/449/21 Верховний Суд відмітив, що рахунок або рахунок - фактура, що за своїми функціями є тотожними документами, за своїм призначенням не відповідають ознакам первинного документа, оскільки ними не фіксується будь - яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а вони мають лише інформаційний характер. Рахунок є розрахунковим документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунка - фактури, у контексті спірних правовідносин, не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України; тому наявність або відсутність рахунка - фактури не звільняє відповідача за первісним позовом від обов`язку сплатити грошові кошти за Договором (близька за змістом правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 зі справи №918/537/18, від 29.08.2019 зі справи №905/2245/17, від 26.02.2020 зі справи №915/400/18, від 29.04.2020 зі справи №915/641/19); 
- позивач посилається на ч. 1, 5 ст. 331 ГПК України, ч. 3, 4 ст. 331 ГПК України та зазначає, що у необхідності відстрочки чи розстрочки виконання рішення сторона мала право звернутися до суду на підставі статті 331 ГПК України, однак відповідач цього не зробив. Натомість він обмежився лише поясненнями свого представника, не надавши жодних належних і допустимих доказів щодо свого скрутного матеріального становища;
- при вирішенні спору, суд має враховувати інтереси обох сторін спору, а не захищати майнові інтереси лише одного з них. В даному випадку задоволення поданої Відповідачем заяви порушить баланс інтересів сторін, на користь Відповідача;
- за приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. ТОВ “Електроресурс”, як стягувач, який має право на отримання коштів за рішенням суду у даній справі, не повинен нести відповідальність за неефективну діяльність боржника;
- позивач вважає за необхідне повідомити суд відповідно до публічної інформації з відкритих інформаційних джерел, посадовими особами АТ “Запоріжжяобленерго” було пред`явлено підозру детективами Бюро економічної безпеки України у зв`язку з неналежним виконанням службових обов`язків, яке мало тривалий та систематичний характер. За висновками комплексної судово-економічної експертизи, за останні п`ять років державне обленерго недоотримало понад 730 млн грн доходів. Отже, вказані обставини вказують на зловживанням службовими обов`язками та неефективне управлінням з боку Відповідача. Посилання ж на нібито скрутні обставини, зумовлені збройною агресією РФ, не можуть виправдати неможливість виконання Договору й не звільняють Відповідача від відповідальності за стягнення заборгованості в сумі 163706,05 грн;
- посилання Відповідача на значну дебіторську заборгованість споживачів, дефіцит обігових коштів через активні бойові дії та окупацію частини Запорізької області, що призвело до зниження обсягів розподілу електричної енергії, не можуть бути підставою для невиконання договірних зобов`язань, що виникли задовго до настання зазначених обставин. Позивач звертає увагу суду, що відповідно до умов Договору, граничний строк розрахунку за виконані Позивачем будівельно-монтажні роботи настав 08.02.2021 року. Ця дата передує початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України. Таким чином, Відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання ще в мирний час, і його посилання на обставини, що виникли більше ніж через рік після настання строку оплати, є необґрунтованими та маніпулятивними.
13.11.2025 Акціонерним товариством "Запоріжжяобленерго" подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в яких просить суд задовольнити апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” на рішення господарського суду Запорізької області від 22.09.2025 у справі № 908/1457/25.
У запереченнях відповідачем підтримано викладену ним в апеляційній скарзі позицію щодо ненадання йому позивачем рахунк ЕР-1326, копія якого додана до позовної заяви.
Скаржник зазначає, що Позивач суперечить сам собі - надає сфабрикований рахунок на оплату, як доказ дотримання п. 4.3. Договору, тобто підтверджує, що підставою для здійснення оплати Відповідачем є наданий Позивачем рахунок на оплату, а відзиві на апеляційну скаргу посилається, що рахунок не є обов`язковим для здійснення оплати за спірним Договором.
Також відповідачем підтримано викладену ним в апеляційній скарзі позицію щодо застосування відстрочки та зазначено, що Відповідачем були наведені об`єктивні обставини, що можуть істотно ускладнити виконання рішення суду та є підстави для надання розстрочки, зокрема: скрутний фінансовий стан АТ “Запоріжжяобленерго”; наявність великого податкового боргу; збільшення дебіторської заборгованості споживачів електричної енергії, щодо яких неможливо вжити заходи припинення, обмеження електропостачання (екологічна, аварійна, технологічна броня) або введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (провадження у справі про банкрутство); значна кредиторська заборгованість АТ “Запоріжжяобленерго” перед ДП “Енергоринок” та ПрАТ “НЕК “Укренерго”; негайне відновлення енергосистеми після ракетно-дронових обстрілів Російською Федерацією задля забезпечення лікарень, госпіталів, підприємств критичної інфраструктури та населення м. Запоріжжя і Запорізької області.
Крім того, апелянт зазначає, що скрутний фінансовий стан Відповідача обумовлений наступними чинниками: наявністю дебіторської заборгованості споживачів перед АТ “Запоріжжяобленерго” з якої переважна частина це заборгованість державних підприємств за активну електроенергію: ТОВ “Запорізький титано-магнієвий комбінат”, ДП “Кремнійполімер”, ПрАТ “Завод Напівпровідників”, а також за розподіл електроенергії: постачальник електроенергії для населення в Запорізькій області ТОВ “Запоріжжяелектропостачання”, ДПЗД “Укрінтеренерго”, ТОВ “Запорізький титано-магнієвий комбінат”, ТОВ “Співдружність” (докази в матеріалах справи); наявністю кредиторської заборгованості Відповідача перед ДП “Енергоринок”, за виконані роботи та надані послуги, постачання ТМЦ (докази в матеріалах справи); дефіцитом обігових коштів АТ “Запоріжжяобленерго” у зв`язку із тим, що тарифи на послуги з розподілу електричної енергії із застосуванням стимулюючого регулювання на 2025 рік для АТ “Запоріжжяобленерго” встановлені постановою НКРЕКП від 19.12.2024 року № 2208, якою затверджено статтю “Витрати, пов`язані з купівлею електричної енергії з метою компенсації технологічних витрат електроенергії на її розподіл” з урахуванням прогнозованого рівня ціни купівлі технологічних витрат електроенергії набагато нижчою, що не забезпечує у 2025 році покриття в повному обсязі витрат Товариства, пов`язаних з купівлею електроенергії з метою компенсації технологічних витрат електроенергії на її розподіл. Крім того, на діяльність товариства у 2025 році, в тому числі на наявність дефіциту обігових коштів, продовжують впливати обставини, що у 2022-2024 роках діяли тарифи на послуги з розподілу електричної енергії із застосуванням стимулюючого регулювання, які були затверджені виходячи з річного обсягу розподілу електричної енергії, що сформований за фактом 2021 року. На дефіцит обігових коштів Товариства також вплинули активні бойові дії на окремих територіях Запорізької області та окупація більшої частини території Запорізької області, що призвело до зниження фактичних обсягів розподілу електричної енергії майже вдвічі, внаслідок чого Товариство протягом 2022-2024 років щорічно недотримувало необхідний дохід (більш ніж в два рази проти рівня, встановленого НКРЕКП). Тенденція зниження обсягів розподілу електричної енергії продовжує зберігатись; наявністю податкового боргу (докази в матеріалах справи); постійні значні витрати на відновлення енергетичної системи після обстрілів військами РФ.
Також Відповідач зауважує, що викладені міркування Позивача у відзиві на апеляційну скаргу стосовно вручення посадовим особам Товариства підозр у вчиненні кримінального правопорушення, що призвело до не оплати заборгованості, є безпідставними, необґрунтованими, жодним чином не стосуються правовідносин між Сторонами та розгляду даної справи № 908/1457/25.

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Кощеєв І.М. (доповідач), судді – Чус О.В., Дармін М.О..
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 20.10.2025р. витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали справи/копії матеріалів справи №908/1457/25. 
Матеріали справи № 908/1457/25 надійшли Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.10.2025р. апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025р. у справі № 908/1457/25 залишено без руху, надано апелянту строк 10 днів, з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків, а саме, для надання суду доказів сплати судового збору, у розмірі 3 633,60 грн.. 
Від Скаржника до суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України, у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.
Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ч. 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Ч. 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду в справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 10.11.2025р. відкрито апеляційне провадження у справі, для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

7. Встановлені судом обставини справи

21.04.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ЕЛЕКТРОРЕСУРС” (далі-Підрядник) та Публічне акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго” (далі-Замовник, наразі найменування змінено на Акціонерне товариство “Запоріжжяобленерго”) укладено Договір про закупівлю робіт № Р460417 (далі – Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору Підрядник зобов`язався у 2017р. виконати роботи, зазначені в п. 1.2 Договору, відповідно до проектно-кошторисної документації, наданої Замовником, а Замовник – прийняти і оплатити роботи (закінчений будівництвом об`єкт) за цінами, в порядку і строки, визначені цим Договором. 
Згідно п. 1.2 Договору найменування робіт: “Реконструкція КТП-162/948 та ПЛ-0,4 кВ від КТП-162/948 для електропостачання житлового будинку гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ” (шифр 0.1610.2092.31.08.16.487.00) (згідно договору на стандартне приєднання № 1610-2092 від 31.08.2016р. (СПП 1610-2092)).
Відповідно до п. 3.1 Договору, ціна цього Договору становить 143 086,79 грн без ПДВ. ПДВ 20 % на суму 28617,36 грн. Всього ціна Договору з ПДВ 171704,15 грн. Договірна ціна є динамічною. Ціна Договору може бути зменшена за взаємною письмовою згодою сторін.
Сторонами укладались Додаткові угоди №№ 1-9 до Договору, які є його невід`ємними частинами та якими вносились зміни до пункту 1.1, підпункту 5.1.1 Договору щодо строків/термінів виконання робіт, пункту 11.1 щодо строку дії Договору.
Пунктом 4.1 Договору визначена можливість здійснення Замовником попередньої оплати у розмірі до 30% від ціни Договору для виконання будівельно-монтажних робіт та придбання устаткування.
Відповідно до п. 4.2 Договору Підрядник звітує про використання передоплати: актами приймання виконаних будівельних робіт (форма № КБ-2в) і довідкою вартості виконаних робіт та затрат (форма № КБ-3); актами приймання-передачі змонтованого устаткування. До актів додаються: підсумкова відомість ресурсів, розрахунок загальновиробничих витрат, витрат по відрядженнях (копії документів, що підтверджують вартість цих витрат відповідно до вимог Податкового кодексу України, а саме: копії документів Підрядника, що свідчать про направлення у відрядження працівників, документу Підрядника про встановлення розміру добових, розрахунку витрат Підрядника на добові поіменно, копії документів, що підтверджують витрати на найм житла (актів виконаних робіт, квитанцій, тощо), адміністративних витрат, прибутку і т.п., копії накладних на придбання матеріалів та устаткування.
Пунктом 4.3 Договору розрахунки за виконані роботи проводяться Замовником протягом 180 календарних днів після підписання Сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2в) і довідки вартості виконаних робіт і затрат (форма №КБ-3) на підставі отриманого Замовником рахунку за наявності таких умов:
- виконання Підрядником робіт на суму здійсненої Замовником передоплати та оформлення документів, зазначених у п.4.2 цього Договору;
- підписання Сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2в) і довідки вартості виконаних робіт і затрат (форма №КБ-3), акту приймання-передачі змонтованого устаткування;
- реєстрації Підрядником в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної, яка складена відповідно до вимог законодавства, діючого на дату її складання, та умов цього Договору.
Відповідно до пп. 5.1.1 Договору (в редакції Додаткової угоди № 9 від 19.11.2019), зокрема, визначено, що строки/терміни виконання робіт – згідно з календарним графіком виконання робіт (додаток №2): строк початку виконання робіт – дата підписання договору, строк (термін) закінчення робіт (завершення будівництва) – 31.08.2020.
Згідно п. 11.1 Договору, в редакції Додаткової угоди № 9 від 21.11.2019) цей Договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє по 30.12.2020 включно, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.
Відповідно до пп. 6.4.1 пункту 6.4 Договору, Підрядник має право своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за виконані роботи.
Згідно пп. 6.1.1, 6.1.2 пункту 6.1 Договору Замовник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за виконані роботи. Приймати виконані роботи згідно з актом приймання виконаних будівельних робіт. 
Як свідчать матеріали справи, на підставі Договору № Р460417 від 21.04.2017 Підрядник виконав роботи передбачені умовами Договору на загальну суму 142 306 грн 14 коп., із якої:
107 006 грн 35 коп. – вартість будівельно-монтажних робіт оформлена такими документами: Акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт від 22.07.2020; Акт № 2 приймання виконаних будівельних робіт від 22.07.2020; Акт № 3 приймання виконаних будівельних робіт від 22.07.2020; 
35 299 грн 79 коп. вартість змонтованого на об`єкті устаткування прийнятого за складеними 22.07.2020 актами: Акт приймання-передачі змонтованого устаткування № 2-1; Акт приймання-передачі змонтованого устаткування № 3-1.
Всупереч умовам Договору Замовник розрахувався із Підрядником лише частково, а саме на суму 51 511 грн 25 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 43446 від 18.05.2017.
Відповідач оплату за виконані позивачем роботи в розмірі 90 794 грн 89 коп. не здійснив, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду. 
За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення у даній справі.
Задовольняючи частково позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що відповідач доказів виконання зобов`язання щодо оплати, в т.ч. часткової оплати, заявленої до стягнення суми заборгованості за виконані позивачем роботи, строк виконання якого настав, суду не надав.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 90 794 грн 89 грн основного боргу є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 11 604 грн 33 коп. 3% річних, нарахованих за період прострочення з 09.02.2021 по 13.05.2025 включно (1555 днів прострочення), 61 306 грн 83 коп. інфляційних втрат за період прострочення лютий 2021 – березень 2025.
Господарський суд зазначив, що враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем оплати виконаних позивачем робіт на суму 90 794 грн 89 грн, у позивача виникло право на нарахування сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення вказаного грошового зобов`язання.
Разом з тим, суд першої інстанції зауважив, що заяви відповідача по суті справи (відзив, заперечення на відповідь на відзив) не містять звернень до суду з проханням про зменшення відсотків річних; у запереченні на відповідь на відзив міститься лише посилання на право суду зменшити штрафні санкції. 
Перевіривши наведені позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх здійснено правильно, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача 61 306 грн 83 коп. підлягають задоволенню у заявлених позивачем розмірах.
Судом перевірено розрахунки позивача за ст. 625 ЦК України, та встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку при розрахунку 3 % річних, правильної сумо 3 % річних є 11 596 грн 87 коп. за період з 09.02.2025 по 13.05.2025 і яка підлягає до стягнення.
Господарський суд встановив, що розрахунок інфляційних втрат в межах заявленого позивачем періоду нарахування з лютого 2021 по березень 2025 в розмірі 11874,53 грн здійснений позивачем правильно, тому позовні вимоги в цій частині були задоволені судом першої інстанції у заявленому позивачем розмірі.
Крім того, у відзиві та у запереченні на відповідь на відзив відповідачем було заявлено про розстрочення виконання рішення на шість місяців.
Вирішуючи питання про надання розстрочки виконання рішення, господарський суд також взяв до уваги незгоду позивача на надання відповідачу розстрочки.
Місцевий господарський суд зауважив, що невиконання відповідачем грошового зобов`язання виникло задовго до введення в Україні воєнного стану та пов`язаних із цим відповідних наслідків, на які посилається відповідач, і невиконання грошового зобов`язання має місце вже протягом тривалого часу з моменту його виникнення. Крім того, відсутні навіть часткові оплати з боку відповідача, що свідчить про недобросовісність. 
Також суд першої інстанції вказав, що наявність в провадженні господарського суду інших справ за позовами позивача до відповідача також не є підставою для розстрочення виконання рішення у даній конкретній справі. При цьому, сума яка заявлена позивачем до стягнення з відповідача у даній справі №908/1457/25 не є значною. 
З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Щодо строків позовної давності.
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 Цивільного кодексу України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені висновки право Позивача на звернення до суду з позовом про основної суми боргу, інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Встановлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у
чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264
Цивільного кодексу України.
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID- 19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові
від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідніположення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24.
Таким чином, у зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID- 19 та відповідного запровадженням карантину, а також дією воєнного стану, строк звернення до суду (строк позовної давності) було продовжено на весь період виникнення спірних обставин у цій справі. Відтак, у період з 02.04.2020 року по 18.09.2025 року перебіг позовної давності було зупинено.__

Зважаючи на те, що відповідач оскаржує рішення місцевого господарського суду виключно у частині відмови суду у зменшенні розміру нарахованих Позивачем 3% річних та інфляційних втрат, а також відмови суду у наданні розстрочки виконання судового рішення строком на 6 (шість) місяців, колегія суддів здійснює апеляційний перегляд судового рішення лише у межах зазначених вимог. 
Отже, підстав для застосування позовної давності відповідно до заяви відповідача немає. 

Як вбачається з матеріалів справи, крім суми основного боргу, за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 11 604 грн 33 коп. 3% річних, нарахованих за період прострочення з 09.02.2021 по 13.05.2025 включно (1555 днів прострочення), 61 306 грн 83 коп. інфляційних втрат за період прострочення лютий 2021 – березень 2025.
Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (такі висновки наведено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, від 19.07.2023 у справі № 910/16820/21 зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Місцевим господарським судом було зазначено, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем оплати виконаних позивачем робіт на суму 90 794 грн 89 коп., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача виникло право на нарахування сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за весь час прострочення вказаного грошового зобов`язання. 
В апеляційній скарзі зазначено, що виходячи із того, що Відповідач не отримував рахунку на оплату, а Позивач рахунок на оплату сформував при подачі позовної заяви, чим підтвердив факт того, що підставою для оплати за Договором є надання рахунку на оплату Відповідачу, не встановлено з якої дати Відповідач прострочив виконання зобов`язання, тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних Позивачем виконано не вірно.
Щодо даного твердження скаржника колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, зі змісту п. 4.3 Договору слідує, що Замовник здійснює розрахунки за виконані роботи протягом 180 календарних днів після підписання сторонами акту приймання виконаних будівельних робіт і довідки вартості виконаних робіт і затрат.
Тобто, як правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, саме Акти приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт є тими первинними документами, на підставі яких виникає обов`язок сплати.
Натомість рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням має лише інформаційний характер.
Господарський суд вказав на те, що рахунок на оплату є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати грошові кошти в якості оплати за переданий товар або надані послуги, і за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, встановленим у статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, оскільки рахунком не фіксується господарська операція чи дозвіл на її проведення.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відсутність доказів отримання відповідачем рахунку не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України й не звільняє замовника від обов`язку з оплати прийнятих ним робіт. Близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі № 915/400/18, від 29.04.2020 у справі № 915/641/19.
Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що зазначення у договорі умови про те, що оплата здійснюється, в т.ч. на підставі рахунку, не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який пов`язується з моментом (датою) підписання сторонами Акта(-ів) приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2В), який(-і) є підтвердженням факту виконання Підрядником робіт та прийняття їх Замовником.
При цьому, банківські платіжні реквізити сторін наведені у розділі ХІV Договору та у Додаткових угодах до нього.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, таким чином, вартість виконаних позивачем робіт відповідачу була відома з Актів приймання виконаних будівельних робіт та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт і повинна була ним сплачена у строк, визначений п. 4.3 Договору, а саме – протягом 180 календарних днів після підписання сторонами Актів №№1-3 приймання виконаних будівельних робіт за липень 2020 і Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за липень 2020.
Оскільки, дата підписання актів і дата реєстрації на їх підставі податкової накладної відрізняється, строк оплати відраховується від більш пізнього моменту, а саме дати реєстрації податкової накладної № 63 від 22.07.2020, що відбулося 12.08.2020, про що свідчить квитанція. 
Граничний строк розрахунку за виконані в рамках Договору роботи припадає на 08.02.2021 (12.08.2020 + 180 днів), у зв`язку з чим починаючи з 09.02.2021 наявне прострочення виконання зобов`язань із оплати виконаних робіт у сумі 90 794 грн 89 коп. 
Відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України (був чинний до 28.08.2025) учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Як вже було зазначено вище, згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи вищезазначене, твердження скаржника про те, що виходячи із того, що Відповідач не отримував рахунку на оплату, а Позивач рахунок на оплату сформував при подачі позовної заяви, чим підтвердив факт того, що підставою для оплати за Договором є надання рахунку на оплату Відповідачу, не встановлено з якої дати Відповідач прострочив виконання зобов`язання, тому розрахунок інфляційних втрат та 3% річних Позивачем виконано не вірно, є безпідставними. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що жодних зауважень або претензій до приймально-передавальних документів або виконаних робіт, відповідач до позивача не висував. Доказів зворотного відповідачем суду не надано.
Щодо наведених у апеляційній скарзі доводів відповідача про форс-мажорні обставини та посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, відповідно до якого визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24 лютого 2022 року, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до п.п. 9.1, 9.3, 9.4 Договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором у разі виникнення форс-мажору (обставин непереборних сили), які не існували під час укладення Договору та виникли поза волею сторін. Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором унаслідок дії форс-мажору (обставин непереборної сили), повинна не пізніше ніж протягом 10-ти днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону у письмовій формі. Документом, який засвідчує настання форс-мажору (обставин непереборної сили) та строку його (їх) дії є сертифікат, який видається Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою. 
Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет та адресований "Всім кого це стосується", визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.
Разом з тим, 13.05.2022 Торгово-промислова палата України опублікувала на своєму сайті пояснення, що в період дії воєнного стану у разі порушення зобов`язань згаданий вище лист від 28.02.2022 можна роздрукувати із сайту ТПП України та долучати до повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання договірних зобов`язань у встановлений термін, для спроможності обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом. Також вказується, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.
Згідно з частиною 3 статті 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.
Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Також, згідно з положеннями статті 218 Господарського кодексу України (був чинний до 28.08.2025) у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Отже, сама по собі військова агресія Російської Федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.
Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Вищенаведене у сукупності дає підстави для висновку, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 року у справі № 922/2475/21.
Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Загальний лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією РФ проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).
Вказаний вище лист Торгово-промислової палати України не засвідчує факт настання саме для відповідача форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), оскільки форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.
Колегія суддів зауважує, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є автоматичною підставою для звільнення відповідача від відповідальності (зокрема передбаченої частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України) за не виконання ним грошового зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт, оскільки стороною договору має бути доведено не лише настання цих обставин, але і їх безпосередній, прямий вплив на можливість належного виконання зобов`язання з урахуванням часу та місця його виконання у конкретних правовідносинах. 
Крім того, судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що обов`язок відповідача з оплати виконаних позивачем робіт на підставі Договору виник ще до початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну. Матеріалами справи не підтверджується причинно-наслідковий зв`язок між введенням воєнного стану в Україні та неможливістю відповідача своєчасно виконати свої зобов`язання за Договором.
При цьому, слід зазначити, що як відповідач так і позивач під час воєнного стану в Україні знаходяться в однакових умовах, отже несприятливі обставини, пов`язані з військовою агресію Російської Федерації проти України настали не тільки для відповідача, але й для позивача.
Всі суб`єкти підприємницької діяльності, підприємства, установи та організації України знаходяться в рівних умовах та здійснюють свою господарську діяльність в однаковому несприятливому економічному становищі та повинні вживати усіх заходів, необхідних для належного виконання зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини (подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 910/17876/19).
За приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Таким чином, як правильно зазначено в оскаржуваному рішенні, незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми, це не звільняє його від відповідальності визначеної частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України за неналежне виконання грошового зобов`язання.
Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що не згодний з рішенням в частині відмови суду у зменшенні розміру нарахованих Позивачем 3% річних та інфляційних втрат.
При цьому, як вірно зауважено судом першої інстанції, заяви відповідача по суті справи (відзив, заперечення на відповідь на відзив) не містять звернень до суду з проханням про зменшення відсотків річних; у запереченні на відповідь на відзив міститься лише посилання на право суду зменшити штрафні санкції. 
Також в апеляційній скарзі відповідач просить змінити рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025 у справі № 908/1457/25 в частині, а саме, зокрема, зменшити суму нарахувань 3% річних та інфляційних втрат.
Щодо цього колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.
Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18).
Передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України інфляційні втрати і 3% річних за своєю правовою природою не мають характеру штрафних санкцій, а є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2018 у справі №905/978/17, від 11.05.2018 у справі №922/3087/17 та від 26.04.2018 у справі №910/11857/17).
Водночас, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, оскільки у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду допустила зменшення заявлених до стягнення відсотків річних, виключно з урахуванням конкретних обставин, які склалися саме у справі № 902/417/18.
Так, у справі № 902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України і встановили її у розмірі 40 % річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96 % річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати, що не відповідало критеріям розумності, справедливості та пропорційності.
У справі № 908/1458/25 розмір заявлених до стягнення відсотків річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки).
Таким чином, обставини справи № 902/417/18 є відмінними від обставин, які мають місце у справі, що розглядається.
Крім того, у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку. 
Водночас, колегія суддів звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24, відповідно до якої, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому, суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак, розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Також, Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат, які не є штрафними санкціями за своєю правовою суттю - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.10.2023 року у справі № 904/4334/22, від 01.10.2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05.11.2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі № 712/4975/22.
З огляду на викладене, апеляційний суд не встановив підстав для зменшення розміру 3 % річних, та інфляційних втрат нарахованих позивачем на підставі частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, та відповідно для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відмовляючи у зменшенні розміру штрафних санкцій судом не враховано, що сума основного боргу є співмірною сумі штрафних санкцій, штрафні санкції не повинні перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, фінансовий стан Відповідача, що Відповідач відноситься до підприємств та організацій критичної інфраструктури країни, який забезпечує електроенергією населення та підприємства міста Запоріжжя та Запорізької області та наразі всі кошти спрямовує на відновлення енергетичних об`єктів після щоденних обстрілів військами Російської Федерації є безпідставними та відхиляються колегією суддів, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права. 
Так, з матеріалів справи та оскаржуваного рішення вбачається, що позивач у спірних правовідносинах не заявляв позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, тобто штрафні санкції не були предметом розгляду у суді першої інстанції, і, відповідно, їх зменшення господарським судом не розглядалось
Скаржник помилково ототожнює зменшення розміру штрафних санкцій із зменшенням розміру 3% річних та інфляційних втрат. 
Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що факт прострочення відповідачем оплати виконаних позивачем робіт є доведеним, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання вказаного грошового зобов`язання в цілому є обґрунтованими. 
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум 3% річних, в межах заявленого періоду прострочення протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання грошового зобов`язання, суд першої інстанції встановив, що у розрахунку допущена арифметична помилка. Правильної сумо 3 % річних є 11 596 грн 87 коп. за період з 09.02.2025 по 13.05.2025 і яка підлягає до стягнення. Отже в іншій частині вимог про стягнення 3% річних судом відмовляється. 
Господарський суд дійшов висновку, що розрахунок інфляційних втрат 61 306 грн 83 коп. інфляційних втрат за період прострочення лютий 2021 – березень 2025 здійснений позивачем правильно, тому позовні вимоги в цій частині задовольняються судом у заявленому позивачем розмірі.
З вказаними висновками місцевого господарського суду погоджується й суд апеляційної інстанції, оскільки такі є обґрунтованими та відповідають обставинам справи.
Щодо доводів апеляційної скарги про розстрочення виконання рішення суду.
Положення частини 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України визначають, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. 
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (частина 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України).
Частина 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Отже, розстрочення виконання судового рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав. При вирішенні відповідного питання враховуються, зокрема, матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18 навела висновки про те, що розстрочення - це виконання рішення частинами, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Водночас розстрочення або відстрочення виконання судового рішення не є правоперетворюючим судовим рішенням. Саме розстрочення впливає лише на порядок примусового виконання рішення, а природа заборгованості за відповідним договором є незмінною.
Як зауважив Верховний Суд у постанові від 17.09.2025 р. у справі № 905/1197/24 - підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду згідно зі ст. 331 ГПК є виняткові обставини, які ускладнюють або виключають виконання рішення, утруднюють чи унеможливлюють виконання, і питання про розстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін. Необхідною умовою задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду є з`ясування питання щодо дотримання балансу інтересів сторін, а тому повинні досліджуватися та оцінюватися доводи та заперечення як позивача, так і відповідача.
У справі, що розглядається, суд попередньої інстанції встановив, що в обґрунтування заяви зокрема зазначено, що станом на 01.06.2025 року дебіторська заборгованість споживачів перед АТ “Запоріжжяобленерго” складає 3 185 608 тис. грн., з якої переважна частина це заборгованість державних підприємств за активну електроенергію: ТОВ “Запорізький титано-магнієвий комбінат” 788 186 тис.грн., ДП “Кремнійполімер” 172 020 тис.грн., ПрАТ «Завод Напівпровідників» 10 767 тис.грн., АТ "Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат" 9 282 тис.грн. , а також за розподіл електроенергії: постачальник електроенергії для населення в Запорізькій області ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» 508 664 тис.грн., ДПЗД «Укрінтеренерго» - 39 157 тис.грн., ТОВ «ЗТМК» - 28 874 тис.грн., ТОВ «Співдружність» - 6 081 тис.грн. та ін.. Окрім того, кредиторська заборгованість Відповідача перед ДП «Енергоринок» станом на 01.06.2025 року складає 680 165 тис.грн., в тому числі за куповану електроенергію 411 670 тис.грн. та штрафні санкції 268 495 тис.грн. за договорами
реструктуризації 2010 року та 2012 року, а також за рішеннями суду. Також, у АТ «Запоріжжяобленерго» існує кредиторська заборгованість за роботи та послуги, постачання ТМЦ, яка станом на 01.06.2025 року складає 2 002 895 тис.грн., однією з найбільших статтею витрат є розрахунки з постачальниками послуг на Ринкуелектроенергії. Дефіцит обігових коштів АТ «Запоріжжяобленерго» спричинено в тому числі і тим, що тарифи на послуги з розподілу електричної енергії із застосуванням стимулюючого регулювання на 2025 рік для АТ «Запоріжжяобленерго» встановлені постановою НКРЕКП від 19.12.2024 року № 2208, якою затверджено статтю «Витрати, пов`язані з купівлею електричної енергії з метою компенсації технологічних витрат електроенергії на її розподіл» з урахуванням прогнозованого рівня ціни купівлі технологічних витрат електроенергії набагато нижчою, що не забезпечує у 2025 році покриття в повному обсязі витрат Товариства, пов`язаних з купівлею електроенергії з метою компенсації технологічних витрат електроенергії на її розподіл. Крім того, на діяльність Товариства у 2025 році, в тому числі на наявність дефіциту обігових коштів, продовжують впливати обставини, що у 2022-2024 роках діяли тарифи на послуги з розподілу електричної енергії із застосуванням стимулюючого регулювання, які були затверджені виходячи з річного обсягу розподілу електричної енергії, що сформований за фактом 2021 року. На дефіцит обігових коштів Товариства також вплинули активні бойові дії на окремих територіях Запорізької області та окупація більшої частини території Запорізької області, що призвело до зниження фактичних обсягів розподілу електричної енергії майже вдвічі, внаслідок чого Товариство протягом 2022-2024 років щорічно недотримувало необхідний дохід (більш ніж в два рази проти рівня, встановленого НКРЕКП). Тенденція зниження обсягів розподілу електричної енергії продовжує зберігатись. Тобто рівень тарифів на послуги з розподілу електричної енергії критично не відповідає фактичним витратам АТ “Запоріжжяобленерго” при здійсненні ліцензованої діяльності з розподілу електричної енергії. На теперішній час Відповідач знаходиться у вкрай важкому фінансовому стані та не має можливості виконати рішення суду у справі № 908/1457/25, оскільки Товариство має щомісячно проводити виплату інших обов`язкових платежів, зокрема таких як оплата праці та сплата податків, оплата за: сировину та матеріали; паливо для автотранспорту та його утримання; закупівлю лічильників, оренду приміщень, охорону праці; витрати на зв`язок тощо та погашення податкового боргу, у зв`язку з чим вважає, що виконання судового рішення може бути розстрочено на шість місяців.
Позивач у відповіді на відзив проти заяви відповідача про розстрочення виконання судового рішення заперечив, вказавши, що таке розстрочення не стимулюватиме процедуру виконання рішення суду, а лише сприятиме відповідачу в подальшому порушувати свої зобов`язання та без достатньої правової підстави користуватися майном позивача.
Суд першої інстанції звернув увагу, що практика Європейського суду з прав людини свідчить, що “державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент, що визначає таку відсутність як “виняткові обставини” (§ 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Півень проти України” від 29.06.2004).
Господарський суд обґрунтовано зазначив, що звертаючись з заявою про розстрочку виконання рішення на 6 місяців, боржник не надав жодних гарантій, що рішення господарського суду буде ним виконуватись у зазначений строк та, відповідно, надання судом розстрочки буде виправданим.
Суд першої інстанції також вказав на те, що в свою чергу сплата заборгованості на користь позивача за рішенням суду у даній справі не може ставитись в залежність від фінансових результатів господарської діяльності відповідача, і скрутний фінансовий стан в будь-якому разі не є безумовною підставою для розстрочення виконання судового рішення.
На переконання колегії суддів, вирішуючи питання про надання розстрочки виконання рішення, місцевий господарський суд також обґрунтовано взяв до уваги незгоду позивача на надання відповідачу розстрочки.
Як слушно зауважив суд першої інстанції, невиконання відповідачем грошового зобов`язання виникло задовго до введення в Україні воєнного стану та пов`язаних із цим відповідних наслідків, на які посилається відповідач, і невиконання грошового зобов`язання має місце вже протягом тривалого часу з моменту його виникнення. Крім того, відсутні навіть часткові оплати з боку відповідача, що свідчить про недобросовісність.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що наявність в провадженні господарського суду інших справ за позовами позивача до відповідача також не є підставою для розстрочення виконання рішення у даній конкретній справі. При цьому, сума яка заявлена позивачем до стягнення з відповідача у даній справі №908/1457/25 не є значною. 
Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 р. у справі № 910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.
Разом з тим необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 р. № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19.03.97 р., п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст. 6 Конвенції права (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії", № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).
Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008 р.), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у Боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.
Водночас, оскільки п. 1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі "Горнсбі проти Греції", у справі "Бурдов проти Росії", у справі "Ясюнієне проти Литви").
Складне фінансове становище Відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання розстрочення виконання судового рішення; при цьому, розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів Стягувача і Боржника (постанова Верховного Суду від 15.03.2018 р. у справі № 910/8153/17).
Судова колегія дійшла висновку, що наведені скаржником обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають поточну підприємницьку діяльність заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилався відповідач у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим. При цьому, фінансове становище відповідача є результатом його власної підприємницької діяльності, в ході якої Акціонерне товариство “ЗАПОРІЖЖЯОБЛЕНЕРГО” мало планувати свої видатки на погашення заборгованості, укладаючи договір з позивачем, оскільки було обізнане про строк настання її погашення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що при вирішенні питання про надання розстрочення необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідача у зв`язку з не виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати виконаних позивачем робіт.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочення виконання рішення. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що тяжка економічна ситуація в країні спричинена військовою агресією носить загальний характер та у повній мірі стосується обох сторін. Як позивач так і відповідач несуть однакову економічну відповідальність за свої дії та однакові ризики, оскільки господарська діяльність здійснюється на власний ризик, за власним комерційним розрахунком щодо наслідків вчинення відповідних дій, суб`єкт господарювання повинен самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Учасник договору не повинен відповідати за прорахунки суб`єкта підприємницької діяльності, з яким він уклав договір.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для зміни чи скасування рішення місцевого господарського суду в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанції під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" ( Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Запоріжжяобленерго” - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.09.2025р.иу справі №908/1457/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін