КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9674/2026
Справа № 756/2427/26

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

23 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Ткач М.М. в м. Київ 27 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпровської окружної прокуратури міста Києва, Головного управління Національної поліції міста Києва про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового слідства та прокуратури,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути за рахунок державного бюджету України на його користь в зв`язку з незаконними діями органів досудового слідства - Дніпровського УП ГУНП м. Києва, прокуратури - Дніпровської окружної прокуратури м. Києві, в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди у сумі 569027,96 грн. та моральної шкоди у сумі 1 824 512,83 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року справу передано за підсудністю для розгляду до Новозаводського районного суду м. Чернігова.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року та надіслати справу для розгляду судом за місцем проживання позивача ОСОБА_1 до Оболонського районного суду м. Києва в іншому складі суду, а якщо справу неможливо надіслати до Оболонського районного суду м. Києва для розгляду в іншому складі суду - надіслати справу для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача ГУНП м. Києва чи до Дніпровського районного суду м. Києва за місцезнаходженням відповідача Дніпровської окружної прокуратури м. Києва.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вважав ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року такою, що не відповідає законодавству України, ЦПК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 
Стверджував, що він багато років фактично проживає за адресою АДРЕСА_1 , і виправдувальний вирок від 05 травня 2025 року у справі № 755/7552/22 щодо ОСОБА_1 було постановлено саме Оболонським районним судом м. Києва.
Відповідач Державна казначейська служба України знаходиться у Печерському районі м. Києва, відповідач Дніпровська окружна прокуратура м. Києва - у Дніпровському районі м. Києва, відповідач ГУНП м. Києва - у Шевченківському районі м. Києва.
Посилався на положення ст. 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно якої заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. 
Наводив зміст ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ЦПК України, якими визначено правила загальної підсудності за місцезнаходженням юридичних осіб та правила альтернативної підсудності у справах за позовами, пов`язаними з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, які можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути за рахунок державного бюджету України на його користь в зв`язку з незаконними діями органів досудового слідства - Дніпровського УП ГУНП м. Києва, прокуратури - Дніпровської окружної прокуратури м. Києві, в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди у сумі 569027,96 грн. та моральної шкоди у сумі 1 824 512,83 грн., а також судові витрати.
Позов мотивував завданням йому відповідачами моральної шкоди в зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України, оскільки вироком Оболонського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року у справі № 755/7552/22, який набрав законної сили 06 червня 2025 року його було визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень та виправдано на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 373 КПК України в зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Відповідачами у даному позові визначено Державну казначейську службу України, Дніпровську окружну прокуратуру м. Києва, Головне управління Національної поліції м. Києва.
Також позивачем зазначено зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_2 та фактичне місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей, наданих на запит суду з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_2 , місцезнаходженням відповідача Державної Казначейської служби України - м. Київ вул. Бастіонна, 6, місцезнаходженням відповідача Головного управління Національної поліції м. Києва - м. Київ вул. Володимирська 15, за запитом щодо Дніпровської окружної прокуратури м. Києва як юридичної особи інформацію не знайдено (а. с. 74 - 77).

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що ані позивач, ані відповідачі не мають зареєстрованого місця проживання (перебування) та місцезнаходження на території Оболонського району міста Києва, даний позов не підсудний Оболонському районному суду міста Києва.

Передаючи справу за підсудністю для розгляду до територіальної юрисдикції (підсудності) Новозаводського районного суду міста Чернігова, суд першої інстанції керувався 27, 28, 31-32 ЦПК України та виходив із того, що при поданні позовної заяви позивач обрав альтернативну підсудність справи за своїм місцем проживання, відтак, суд приходить до висновку, що дана справа відноситься до територіальної юрисдикції (підсудності) Новозаводського районного суду міста Чернігова.

Із такими висновками апеляційний суд не може погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/3963/21 та інших).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Разом із тим, статтею 28 ЦПК України передбачена підсудність справ за вибором позивача.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить про те, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачу надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Отже, за змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

При цьому суд не має права обмежувати вибір позивача (заявника) для розгляду справи у конкретному суді.

Верховний Суд в своїх постановах (зокрема, в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 263/14171/19) виходить з того, що право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 202/24279/13-ц).

Встановивши, що зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 , і що місцезнаходження жодного відповідача не зареєстровано в Оболонському районі міста Києва, а тому слід виходити із того, що при поданні позовної заяви позивач обрав альтернативну підсудність справи за своїм місцем проживання, суд першої інстанції обмежив на цьому викладення своїх мотивів і залишив поза увагою, що у позові відсутнє чітке волевиявлення, що позивач бажає пред`явити позов саме за своїм місцем проживання відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України, а тому суд першої інстанції безпідставно втрутився у право позивача приймати вибір щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідачів або за своїм місцем проживання.

Встановивши, що ані позивач, ані відповідачі не мають зареєстрованого місця проживання (перебування) та місцезнаходження на території Оболонського району міста Києва, даний позов не підсудний Оболонському районному суду міста Києва, суд першої інстанції мав урахувати наявність у позивача право вибору щодо пред`явлення позову за місцем проживання відповідачів або за своїм місцем проживання, а оскільки такі відомості ним безпосередньо у позові не зазначені, суд першої інстанції мав залишити позовну заяву без руху та зажадати у позивача відповідну інформацію для прийняття вірного процесуального рішення і дотримання вимог ч. 16 ст. 28 ЦПК України.

Натомість судом першої інстанції не забезпечено належним чином реалізацію права позивача на альтернативну підсудність, яка є складовою частиною права на доступ до судочинства, справедливий суд та на ефективний юридичний захист, і зроблено передчасний та помилковий висновок про те, що справа підлягає передачі для розгляду за підсудністю до Новозаводського районного суду міста Чернігова, в межах територіальної підсудності якого не знаходиться жоден із відповідачів і фактично не проживає сам позивач, що не узгоджується із завданням цивільного судочинства і принципом розумності приватного права.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншому суду за підсудністю є помилковими та передчасними і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що оскільки виправдувальний вирок від 05 травня 2025 року у справі № 755/7552/22 щодо ОСОБА_1 було постановлено саме Оболонським районним судом м. Києва, то відповідно до ст. 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» до повноважень саме цього суду належить його позов.

Так, статтею 12, 14 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.
Заяву про оскарження постанови про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури, на вибір громадянина може бути подано до суду за місцем його проживання або за місцезнаходженням відповідного органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, чи прокуратури. Сторони в цих справах звільняються від сплати судових витрат.
Натомість, у справі, що переглядається, ОСОБА_1 не просив відшкодувати шкоду, зазначену в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги), а просив стягнути моральну шкоду, яка зазначена у п. 5 ст. 3 Закону.
Таким чином, наведені положення норм матеріального права у спірних правовідносинах не застосовуються.

Також апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що постійним і тривалим місцем фактичного проживання позивача є АДРЕСА_3 , що відноситься до територіальної підсудності Оболонського районного суду м. Києва, враховуючи правові висновки Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 24 червня 2024 року у справі № 554/7669/21 (провадження № 61-5805сво23), згідно яких «положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.
Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.
Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.
З огляду на викладене, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня. Крім того, особа може мати більше ніж одне фактичне місце проживання, але зареєстроване може бути лише одне місце проживання».

Крім того, вимоги апеляційної скарги про самостійне направлення справи апеляційним судом до Оболонського районного суду м. Києва, або до Шевченківського районного суду м. Києва, або до Дніпровського районного суду м. Києва за встановленою підсудністю задоволенню не підлягають, оскільки не відносяться до повноважень апеляційного суду, передбачених ст. 374, 378, 379 ЦПК України у їх сукупності, а саме при скасуванні ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню, справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, у якому вона перебувала і яким постановлено оскаржувану ухвалу.

Позивач як особа, якій у даній справі належить право вибору між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, має зробити цей вибір самостійно, а не перекладати цей вибір на суд, що не відповідає положенням ч. 16 ст. 28 ЦПК України.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 лютого 2026 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.