Справа № 199/5475/22
Провадження № 2/0203/110/2024
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:
головуючого судді – Ханієвої Ф.М.,
за участю секретаря судового засідання – Клімової Н.А.,
за участі:
позивача – Самойленкова О.Є. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача – Гончарової Ж.В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заробітної плати,

встановив:

10.08.2022 року в системі «Електронний суд» до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заробітної плати, в якому позивач просить суд:
- стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», код ЄДРПОУ: 02070826, заборгованість по заробітній платі за червень 2022 року – 19624,66 грн;
- стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», код ЄДРПОУ: 02070826, заборгованість за відпускними та коштами на оздоровлення (липень 2022 року) – 39249,32 грн;
- стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», код ЄДРПОУ: 02070826, кошти за спричинену моральну шкоду та кошти на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн.
18.11.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська на підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2022 року про передачу справи для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи №199/5475/22 за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заробітної плати.
І. Стислий виклад позиції учасників справи.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у період з 01 вересня 2004 року по теперішній час – 10 серпня 2022 року він знаходиться у трудових відносинах з Відокремленим структурним підрозділом «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», працює на посаді викладача, очолює циклову комісію предметів профільної загальної освіти, є уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ. Позивач зазначив, що його середній заробіток гарантується державою на підставі ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту». Також, посилаючись на норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», позивач зазначив, що щорічна основна оплачувана відпустка надається працівникам тривалістю 24 календарних дні. Позивач є інвалідом ІІ групи та, відповідно до Закону України «Про відпустки», має право на відпустку після відпрацювання тарифікації (на 1 липня 2022 року) строком на 1 місяць. Керівництво ДВНЗ «ДонНТУ» не проводить нарахування заробітної плати, тому остання інформація щодо заробітної плати в реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, згідно з витягом №6443734698124412, відображена за березень 2022 року.
Позивач, здійснюючи розрахунок заробітної плати, зазначив, що спираючись на те, що тарифікація педагогічних працівників розподіляє педагогічне навантаження з вересня 2021 року, коректно середній заробіток рахувати з вересня 2021 року по останній місяць, доступний в реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України. За розрахунком позивача, сума його середнього заробітку складає 19624,66 грн, а саме: 18977,95 грн (вересень 2021 року) + 15933,06 грн (жовтень 2021 року) + 14415,12 грн (листопад) 2021 року) + 27635,09 грн (грудень 2021 року) + 17826,68 грн (січень 2022 року) + 24137,24 грн (лютий 2022 року) + 18447,48 грн (березень 2022 року) : 7 місяців = 19624,66 грн. При цьому борг перед позивачем становить: 19624,66 грн (червень 2022 року) + 19624,66 грн (відпускні за липень 2022 року) + 19624,66 грн (кошти на оздоровлення) = 58873,98 грн.
Позивач пояснив, що позбавивши його заробітної плати на два місяці під час воєнного стану, керівництво ДВНЗ «ДонНТУ» спричинило йому шкоду – погіршило його побутові умови, позбавило можливості завчасно переїхати з міста Бахмута, де проводяться активні бойові дії, до більш безпечного регіону України. Позивач як інвалід ІІ групи був позбавлений можливості купувати собі ліки та забезпечити потрібне харчування. Це принесло значну шкоду його фізичному та психологічному здоров`ю. Позивач оцінив спричинену йому моральну шкоду відповідачем у розмірі 10000,00 грн.
З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, відпускних та коштів на оздоровлення, відшкодування моральної шкоди.
30.01.2023 року в системі «Електронний суд» від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. 
Відповідач повідомив суд про те, що відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 9 травня 2022 №420 «Про тимчасове переміщення відокремлених структурних підрозділів ДВНЗ «Донецький національний технічний університет», з метою збереження життя та здоров`я громадян України, а також створення безпечного освітнього середовища, організації здобуття освіти, освітнього процесу в умовах воєнного стану, відокремлений структурний підрозділ «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (ВСП БІФК ДонНТУ), тимчасово переміщений на базу Луцького національного технічного університету за адресою: вул. Софії Ковалевської, 29, м. Луцьк, Волинська область, 43012, до завершення дії воєнного стану. Через бездіяльність керівництва коледжу, яке фактично самоусунулось від виконання своїх посадових обов`язків, на теперішній час фактично втрачений доступ до будь-якої фінансової та кадрової документації коледжу, документів обліку освітнього процесу, архівів та ін. У зв`язку із втратою доступу до документації коледжу, відповідачем подано відповідну заяву до Національної поліції України у м. Луцьк щодо вчинення дій, що мають ознаки кримінального правопорушення. За наявним кадровим обліком в м. Луцьк в спірний період у коледжі інші штатні співробітники не рахуються.
Відповідач вважає, що позивач не довів факт перебування з ним у трудових відносинах, оскільки у доданих копіях трудової книжки містяться записи з посиланням на накази, оригінали яких відсутні у відповідача, і тому такі докази в силу ст. 79 ЦПК України, неможливо вважати достовірними, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У зв`язку з наведеними обставинами та перебуванням будівель коледжу у м. Бахмут, тобто на території, наближеній до активних бойових дій, як було зазначено, у адміністрації університету та коледжу повністю відсутній доступ до документів кадрового та бухгалтерського обліку, що на теперішній час унеможливлює встановлення факту перебування позивача у трудових відносинах з коледжем. Підставою для оголошення простою щодо окремих працівників або структурних підрозділів, відповідно до статті 34 Кодексу законів про працю України, є відсутність організаційних або технічних умов, необхідних для належного виконання роботи.
Враховуючи, що навчальний заклад тимчасово переміщений з метою збереження життя та здоров`я громадян України, а також створення безпечного освітнього середовища, наявні умови для належного виконання роботи, відсутні правові підстави для оголошення простою. Збереження місця роботи та середнього заробітку з усіма виплатами, передбаченими законом, гарантується під час здійснення педагогічним працівником освітнього процесу в будь-якій найбільш безпечній формі. Оплата праці працівників закладів освіти в умовах воєнного стану здійснюється відповідно до норм чинного законодавства, зокрема пунктів 68, 73, 78, 89 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом МОН від 15.04.1993 року №102. Стосовно позивача відсутні документи кадрового та бухгалтерського обліку, позивач як працівник до роботи не став, будь-яких трудових функцій за посадою не виконував, тому відсутні підстави для виплати заробітної плати і така вимога не підлягає задоволенню. Також відповідач вказав, що позивач є працівником саме ВСП БІФК ДонНТУ, надає трудову книжку, довідку про доходи, тому ДВНЗ ДонНТУ є неналежним відповідачем, а позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому відповідач вважає, що позивач не надає будь-яких доказів для підтвердження заподіяної моральної шкоди, не наводить ніяких доказів в залежності від чого розрахована саме така сума моральної шкоди, не надає доказів погіршення побутових умов, не надає доказів потреби купувати ліки та забезпечення потрібного харчування як інваліду ІІ групи, тому вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.
З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
06.02.2023 року в системі «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він, зокрема, зазначив, що в своїй позовній заяві в межах судової справи №199/5475/22 він просить суд задовольнити його вимоги стосовно виплати заробітної плати, відпускних та коштів на оздоровлення. Відповідно до п. 4 та п. 3 довіреності №06/07-13 від 04.01.2022 року, здійснення будь-якої фінансової діяльності, право підпису фінансових документів, в тому числі тих, що стосуються оплати праці, визначаються наявністю вказаної довіреності. Таким чином, відкликання довіреності №06/07-13 від 04.01.2022 р. – 10.05.2022 р. – знімає з ОСОБА_2 відповідальність за оплату праці співробітників ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ. Також позивач повідомив, що слідчим відділом Бахмутського районного відділу поліції здійснюється досудове розслідування кримінального впровадження №42022052610000022 з правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість, що потягнула за собою тяжкі наслідки, а саме – невиплата заробітної плати).
Також позивач вказав, що до 30.08.2022 року він перебував у трудових відносинах з ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ, та повідомив, що навчальний рік в ВСП БІФК ДВНЗ «ДонНТУ» було завершено вчасно та повністю, всі навчальні години, що входять до тарифікації були ним вичитані в повному обсязі. В якості доказу позивач послався на свідоцтво про повну загальну освіту випускників ІІ курсу ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ, що були замовлені представниками університету і виготовлені на підставі повного завершення курсу загальноосвітніх дисциплін студентами ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ.
Таким чином, керуючись КЗпП України, позивач вважає, що його вимоги щодо заробітної плати за вичитані години є правомірними. Позивач наголосив, що відповідно до довідки Дніпровського міського центру зайнятості, він був звільнений з посади викладача ВСП БІФК ДВНЗ «ДонНТУ» з 30.08.2022 р., борг із заробітної плати, відпускні та кошти на оздоровлення за підсумками начального року він не отримав. Спираючись на те, що оперативне управління ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ було взято на себе ДВНЗ ДонНТУ, право підпису фінансових, казначейських документів було покладено на співробітника ДВНЗ «ДонНТУ», а також штучність ситуації невиплати заробітної плати з боку ДВНЗ «ДонНТУ», позивач вважає за правомірне стягнення невиплаченої йому заробітної плати з ДВНЗ «ДонНТУ». При цьому позивач вказав, що керівництво ДВНЗ «ДонНТУ» в період воєнного стану, залишило його – інваліда ІІ групи – без основного джерела доходів (з травня 2022 року по сьогодні – 30 серпня 2022 року) та всіляко перешкоджає його законному праву отримати зароблені ним кошти. Тому позивач вважає вимогу про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн розумною та справедливою.
З огляду на викладене, позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі.
21.09.2023 року в системі «Електронний суд» від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до викладених у відзиві пояснень, в яких відповідач зазначив, що згідно з чинним законодавством, заробітна плата працівникам (в тому числі за час щорічної, соціальних відпусток), виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків з дотримання встановленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи та за умови здійснення підприємством (установою, організацією) господарської діяльності. Заробітну плату роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Факт виконання позивачем як викладачем функціональних обов`язків підтверджується індивідуальним робочим планом викладача, оформленого належним чином, та який зберігається у викладача, та табелем обліку робочого часу. В свою чергу, позивач не надав індивідуальний робочий план викладача з відмітками про його виконання. Враховуюче вищезазначене, відповідач вважає, що надані позивачем докази у вигляді скрінзображень, не можуть бути враховані як факт діяльності викладача у робочий час та виконання індивідуального робочого плану викладача.
За твердженнями відповідача, позивач не міг не усвідомлювати, що він не з`являється на робоче місце, не виконує обов`язків викладача, не оформлював та не підписував індивідуальний робочий план, відповідно, знав або мав можливість дізнатися підставу свого звільнення, звернувшись з вимогою про видачу відсутнього у нього документу, видача якого є обов`язковою і конфлікту з цього приводу у сторін спору, як зазначено вище, не вбачається. Позивач, зазначаючи, що працював завідувачем відділення, не міг не усвідомлювати, що необхідно забезпечити продовження безперервного здобуття фахової передвищої освіти особами, які навчаються у ВСП БІФК ДонНТУ, відповідно до п. 2 ст. 28 Закону України «Про фахову передвищу освіту».
Також, на думку відповідача, позивач не міг не усвідомлювати, що для реалізації цієї цілі мають бути максимально збережені первинні документи. Але через бездіяльність та саботажні дії кожного конкретного працівника коледжу, у тому числі і позивача, який як завідувач відділенням мав доступ до документації та первинних документів, діяльність коледжу після переміщення в місто Луцьк стала унеможливлена.
З огляду на викладене вище, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
23.09.2023 року в системі «Електронний суд» позивач подав свої додаткові пояснення, в яких зазначив, що у ДонНТУ було близько 7-ми (семи) місяців для переміщення документів, необхідних для організації роботи навчального закладу. Всі можливості вони проігнорували, і навіть, навмисно створили умови для утискання прав співробітників. Тобто в ситуації з Бахмутським коледжем провина лежить саме на роботодавці. Крім того, позовні вимоги до відповідача – борг заробітної плати, відпускні та кошти на оздоровлення. Також, позивач вказав, що положення Закону України «Про освіту» гарантують середню заробітну плату всім працівникам закладів освіти незалежно від їх місця перебування, а позивач є таким працівником. При цьому дистанційна робота, відповідно ч. 11 ст. 60-2 КЗпП України, вводиться наказом/розпорядженням керівника, а не особистою заявою працівника. Дистанційна робота для викладачів в Бахмутському коледжі була введена відповідно до наказу №34 в/к від 30.04.2022 р., при цьому пункт 3 наказу містить кінцевий термін режиму роботи – «до закінчення воєнного стану».
Тому позивач просить суд врахувати додаткові пояснення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
17.10.2023 року в системі «Електронний суд» від представника відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких відповідач додатково пояснив, що факт виконання позивачем як викладачем функціональних обов`язків підтверджується індивідуальним робочим планом викладача, оформленим належним чином, та який зберігається у викладача, табелем обліку робочого часу. В свою чергу, позивач не надав індивідуальний робочий план викладача з відмітками про його виконання. Позивач не міг не усвідомлювати, що не з`являється на робоче місце, не виконує обов`язків викладача, не оформлював належним чином індивідуальний робочий план, не проводив занять зі студентами після переміщення коледжу до міста Луцьк. Позивач, зазначаючи, що працював завідувачем відділення, не міг не усвідомлювати, що необхідно забезпечити продовження безперервного здобуття фахової передвищої освіти особами, які навчаються у ВСП БІФК ДонНТУ, відповідно до п. 2 ст. 28 Закону України «Про фахову передвищу освіту».
Також, за твердженнями відповідача, позивач не міг не усвідомлювати, що для реалізації цієї цілі мають бути максимально збережені первинні документи. Але через бездіяльність та саботажні дії кожного конкретного працівника коледжу, у тому числі і позивача, який як завідувач відділенням мав доступ до документації та первинних документів, діяльність коледжу після переміщення в місто Луцьк стала унеможливлена. Саботажні дії з боку позивача підтверджуються його неодноразовими зверненнями з намаганнями провести збори колективу та вирішити питання щодо залишення коледжу в Бахмуті. Указана обставина не спростовується позивачем під час розгляду справи, що вказує на недобросовісну поведінку позивача як працівника (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №766/6227/17).
З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
17.10.2023 року в системі «Електронний суд» позивач подав свої додаткові пояснення, в яких також зазначив, що він є викладачем коледжу, у якого не було ані повноважень, ані можливостей для самостійної евакуації навчального закладу. При цьому подібні дії не входять до переліку його посадових обов`язків, а Наказ Міністерства освіти і науки №420 від 09.05.2022 р. про переміщення адресується конкретній особі – ректору ДВНЗ «ДонНТУ» ОСОБА_3 , який не виконав його, залишивши необхідну матеріальну та документальну базу в місті Бахмуті. Крім того, оперативне управління коледжем з 10.09.2022 р. на підставі наказів, що розміщені в матеріалах справи, перейшло до керівництва університету, а не до викладача коледжу – ОСОБА_1 . Всі звернення позивача були спрямовані виключно на відновленні роботи коледжу в дистанційній формі (як і у всіх інших закладах освіти м. Бахмут) та виплати заробітної плати колективу коледжу, який складається з більш як 90 осіб. Щодо зборів колективу, то вони вирішували питання від`єднання коледжу від університету з метою збереження, а не тому, щоб цей коледж залишити в Бахмуті. Надані відповідачем відповіді на звернення – це доводять. Таким чином, позивач пояснив, що представник відповідача в своїх пояснення виказує зовсім інший зміст від того, що міститься в тих документах, які він додає.
З огляду на викладене, позивач підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.
25.12.2023 року в системі «Електронний суд» позивач подав до суду додаткові пояснення, в яких, з посиланням на зміст листа Міністерства освіти і науки України №1/9898-22 від 30.08.2022 р., вказав, що в діях роботодавця – юридичної особи, навпаки, видно навмисне перешкоджання реалізації його права на отримання заробітної плати.
Під час судового розгляду справи позивач підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, пояснив підстави звернення до суду таким чином, як про це вказано вище та відображено у заявах про суті справи та додаткових поясненнях. При цьому позивач пояснив, що роботодавець на звільнив його та він є працівником відповідача. Відповідач не владнав відносини щодо умов праці викладачів. Проте з 29.08.2022 року позивач фактично не працює, хоча офіційно не був звільнений. На думку позивача, він працював у відповідача у період з 01.09.2004 року по 29.08.2022 року, з 30.08.2022 року припинені трудові відносини, вимушений був написати заяву про звільнення. Проте за заявою позивач не був звільнений, трудова книжка у нього на руках та він працює на новому місці роботи. У січні – березні 2022 року позивач отримував заробітну плату у коледжі, і у квітні 2022 року також отримував заробітну плату, проте у ДПС це не відображено, бо відповідач не надав необхідну інформацію про виплату заробітної плати до ДПС.
Представник відповідача під час судового розгляду справи заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні, пояснивши підстави заперечень проти позову таким чином, як про це вказано у заявах по суті справи, додаткових поясненнях та відображено вище. Представник відповідача пояснила, що ДВНЗ був переміщений у місто Луцьк. Центр зайнятості не приймав участі у прийнятті рішення про звільнення позивача, відповідач не звертався. Щодо позивача закладом не складався наказ про дистанційну роботу, та простой не оголошувався, такого працівника з 09.05.2022 року у закладі немає, університет працює, а заробітна плата сплачується тим, хто працює.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.10.2022 року (суддя – Подорець О.Б.) було передано за територіальною підсудністю на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заробітної плати.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.12.2022 року було прийнято до провадження цивільну справу №199/5475/22, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
У судове засідання 20.12.2024 року з`явились позивач та представник відповідача, які брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, та 20.12.2024 року у судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки ПФУ від 17.02.2022 року про індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 , за звітний рік: 2021 та 2022, «Дані про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення)», найменування страхувальника: Відокремлений структурний підрозділ «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», код ЄДРПОУ: 33670479, страховий стаж ОСОБА_1 обчислювався з січня 2021 року по березень 2022 року; відомості про заробіток за лютий 2022 року та березень 2022 року, усього: 24137,24 грн, 28 днів страхового стажу, та 18447,48 грн, 31 дні страхового стажу, відповідно; з квітня по грудень 2022 року заробіток та страховий стаж не відображені.
Відповідно до довідки ПФУ від 17.02.2022 року про трудовий та страховий стаж ОСОБА_1 за звітний період: 01.01.2004 року по 30.06.2022 року, загальний страховий стаж складає 17 – років, 8 – місяців, 19 – днів; за 2022 рік відображено страховий стаж за січень, лютий та березень у кількості 28 днів страхового стажу та 31 день страхового стажу, відповідно; з квітня по грудень 2022 року страховий стаж не відображений.
За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12.07.2023 року, стосовно ОСОБА_1 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року, у січні, лютому та березні 2022 року позивач отримував заробітну плату від Відокремленого структурного підрозділу «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», зокрема, за лютий 2022 року йому було нараховано та виплачено 29021,63 грн, а за березень 2022 року – 18447,48 грн.
За відомостями з трудової книжки ОСОБА_1 , дата заповнення: 19.09.2001 року, 01.09.2004 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду викладача інформатики, української мови та літератури в Артемівському індустріальному технікумі, відповідно до наказу від 01.09.2004 року (п.5); 16.02.2017 року Артемівський індустріальний технікум був перейменований в Бахмутський індустріальний технікум ДВНЗ «ДонНТУ», відповідно до наказу від 16.02.2017 року; 01.11.2020 року наказом від 01.11.2020 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Бахмутського індустріального технікуму ДВНЗ «ДонНТУ», який був перейменований у Відокремлений структурний підрозділ «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (п.12); 12.04.2021 року ОСОБА_1 було присвоєно педагогічне звання «викладач-методист», відповідно до наказу від 27.04.2021 року (п. 13).
Відповідно до відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб ПФУ відносно ОСОБА_1 від 12.07.2023 року, початок роботи позивача у Відокремленому структурному підрозділі «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» приходиться на 01.03.2006 року як основна робота (призначено).
Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 09.05.2022 року №420 «Про тимчасове переміщення відокремлених структурних підрозділів ДВНЗ «Донецький національний технічний університет», з метою збереження життя і здоров`я громадян України, а також створення безпечного освітнього середовища, організацію здобуття освіти, освітнього процесу в умовах воєнного стану, наказано тимчасово перемістити Відокремлений структурний підрозділ «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», Відокремлений структурний підрозділ «Костянтинівський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на базу Луцького національного технічного університету до завершення дії воєнного стану.
За відомостями про заклади освіти, Відокремлений структурний підрозділ «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (коротка назва – ВСП «БІФК ДВНЗ ДонНТУ», код ЄДРПОУ: 33670479, фактичне місцезнаходження: Волинська область, місто Луцьк, вул. Львівська, 75; юридичне місцезнаходження: Донецька область, місто Бахмут, вул. Чайковського, 63.
Відповідно до відомостей з банківської виписки в ПУМБ за період з 01.05.2022 року по 18.07.2022 року клієнта банку – ОСОБА_1 , 23.05.2022 року на рахунок позивача надійшли надходження у розмірі 1473,65 грн: виплата ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ ( НОМЕР_1 ) та у розмірі 15977,86 грн: виплата ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ ( НОМЕР_2 ).
На підтвердження факту ненарахування керівництвом ДВНЗ «ДонНТУ» заробітної плати, невчинення уповноваженими посадовими особами закладу дій щодо переміщення коледжу, залишення матеріально-технічної бази в місті Бахмуті, позивач надав, зокрема, копії: наказів про призначення на посаду виконуючого обов`язки директора ВСП «БІФК ДВНЗ ДонНТУ» від 12.05.2022 року №262к, про надання права першого підпису на документах від 13.05.2022 року №263к, заяви про факт вчинення кримінального правопорушення від 04.07.2022 року, звернення до Донецької обласної прокуратури від 04.07.2022 року, лист Донецької обласної прокуратури від 19.07.2022 року, наказу про відкликання довіреності від 10.05.2022 року №259к, листа від 03.09.2022 року Бахмутської окружної прокуратури Донецької обласної прокуратури, довіреності від 04.01.2021 року.
За відомостями з сайту Бахмутського індустріального фахового коледжу «ДонНТУ», станом на 17.07.2022 року, в розділі «Реорганізація» зафіксовано, що з огляду на рішення вченої ради ДонНТУ 30.06.2022 року (протокол №6) ухвалене рішення щодо припинення діяльності ВСП «Бахмутський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ ДонНТУ» шляхом реорганізації та приєднання його до ВСП «Костянтинівський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ ДонНТУ».
За відомостями з сайту «Реєстр суб`єктів освітньої діяльності, заклад фахової передвищої освіти, Костянтинівка», а також відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців, громадський формувань, Відокремлений структурний підрозділ «Костянтинівський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», код ЄДРПОУ: 36512800, є юридичною особою,зареєстрованою на території активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси. 
Відповідно до довідки від 10.05.2007 року, серії ДОН-05 №121942, ОСОБА_1 була присвоєна друга група інвалідності безстроково.
Відповідно до довідки ДВНЗ «ДонНТУ» від 30.01.2023 року №8, складеного в.о. першого проректора ОСОБА_4 , в рамках справи №199/5475/22, відповідач повідомив суд про те, що документи первинного обліку (накази, розрахункові відомості, табелі обліку робочого часу, картка П2 тощо) щодо ОСОБА_1 відсутні. Оригінали наказів №44-к від 01.09.2004 року, №36-к від 29.08.2007 року, №24/к від 25.03.2011 року, №32к від 30.02.2012 року, №26 в/к від 24.05.2016 року, №10 в/к від 16.02.2017 року, №1131 в/к від 01.11.2020 року, №43 в/к від 27.04.2021 року відсутні. ОСОБА_1 в період з 09.05.2022 року по теперішній час до роботи у Відокремленому структурному підрозділі «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» не став.
Відповідно до довідки Дніпровського міського центру зайнятості від 30.08.2022 року №2208, довідка була видана ОСОБА_1 про те, що він 29.08.2022 року надав до Дніпровського міського центру зайнятості заяву про звільнення з Відокремленого структурного підрозділу «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», код ЄДРПОУ: 33670479, з 30.08.2022 року. Дніпровський міський центр зайнятості, відповідно до пункту 5-2 розділу ХІ Закону України «Про зайнятість населення», повідомив роботодавця, Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області про подану заяву про припинення трудових договорів.
На підтвердження факту того, що позивач виконував свої посадові обов`язки, в тому числі у травні 2022 року, він надав суду копію свідоцтва про здобуття повної загальної середньої освіти в ВСП «Бахмутський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ «ДонНТУ» від 31.05.2022 року ОСОБА_5 , серії НОМЕР_3 , з додатком, свідоцтва про здобуття повної загальної середньої освіти в ВСП «Бахмутський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ «ДонНТУ» від 31.05.2022 року ОСОБА_6 , серії НОМЕР_4 , з перепискою в телефоні зі студентом ОСОБА_7 , та у судовому засіданні він пояснював, що проводив дистанційну роботу зі студентами, відповідно до наказу ВСП «Бахмутський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ «ДонНТУ». Крім того, позивач долучив до матеріалів справи копії заліково-екзаменаційних відомостей за 2021-2022 навчальний рік, з відображенням екзаменатора (викладача) – ОСОБА_1 , копії наказів ВСП «Бахмутський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ «ДонНТУ» від 30.04.2022 року №34 в/к «Про організацію роботи» та від 11.04.2022 року №25 в/к «Про завершення навчального року».
Також позивач пояснив, що у червні 2022 року він виконував свої посадові обов`язки та, з-поміж іншого, був уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ під час вступної кампанії 2022 року, на підтвердження чого надав суду Порядок роботи уповноваженою особою з питань запобігання та виявлення корупції ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ під час вступної кампанії 2022 року від 13.06.2022 року, який він особисто підписав – 13.06.2022 року, м. Луцьк. 
Позивач вів активну переписку з ДВНЗ «ДонНТУ» щодо ситуації, яка склалась внаслідок бездіяльності керівництва ВСП «Бахмутський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ «ДонНТУ» щодо переміщення навчального закладу до м. Луцьк та втрати доступу до кадрових документів, зокрема, щодо виплати заробітної плати, встановлення факту перебування у трудових відносинах тощо, на підтвердження чого надав суду копії листів від 15.07.2022 року, від 05.08.2022 року.
Відповідно до листа Міністерства освіти і науки України від 25.04.2022 року №1/4444-22, повідомлено, зокрема, що працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, у тому числі тим, які в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану в Україні чи окремих її місцевостях, оголошених у встановленому порядку (особливий період) були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, місце навчання, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду гарантується, зокрема, організація освітнього процесу в дистанційній формі або в будь-якій іншій формі, що є найбільш безпечною для його учасників; збереження місця роботи, середнього заробітку та інших виплат, передбачених законом.
Відповідно до листа Міністерства економіки України від 24.08.2022 року №4711-06/61389-07, повідомлено, зокрема, що відповідно до частини 6 статті 6 Закону України «Про відпустки», керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Крім цього, згідно з частиною 4 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки».
На підтвердження своїх тверджень про те, що позивач не виконував обов`язки викладача у період з червня 2022 року по 2023 рік, та йому не нараховувалась та сплачувалась заробітна плата, відповідач надав суду копії: табелів обліку робочого часу за червень – серпень 2022 року, пояснивши, що на їх підставі ведеться облік робочого часу та відповідний розрахунок заробітної плати, а також розклад навчальних занять за І-ІІ семестри 2022-2023 начального року, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також суми нарахованого єдиного внеску.
Відповідно до наказу №5 Відокремленого структурного підрозділу «Костянтинівський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» від 01.06.2022 року, м. Луцьк, «Про організацію роботи коледжу в умовах воєнного стану», з метою виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, необхідних для відвернення загрози для працівників, наказано, зокрема, з метою забезпечення подальшого функціонування закладу освіти та надання освітніх послуг здобувача освіти у повному обсязі, педагогічним працівникам коледжу змінити умови праці, а саме – перевести тимчасово на дистанційну форму роботи із дотриманням встановленого у закладі освіти режиму праці без зміни інших умов праці, із особистою відповідальністю стосовно створення необхідних умов для виконання роботи у повному обсязі, відповідно до посадової інструкції, використовуючи усі можливі форми комунікацій та взаємодії з керівництвом коледжу (п.1).
Іншим працівникам коледжу встановити місце роботи за фактичним розташуванням ВСП КІФК ДВНЗ ДонНТУ: на базі Луцького національного технічного університету за адресою: вул. Софії Ковалевської, 29, м. Луцьк, Волинська область, 43012 (п.4).
Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 29.07.2022 року №676 «Про реорганізацію відокремлених структурних підрозділів Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», установлено, зокрема, що Відокремлений структурний підрозділ «Костянтинівський індустріальний коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» є правонаступником прав і обов`язків Відокремленого структурного підрозділу «Бахмутський індустріальний коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет», і зберігає окремі права фінансово-господарської самостійності, зокрема, права вести окремий баланс, відкриття реєстраційного рахунку в органах Державної казначейської служби з правом мати окремий код мережі, мати печатку та штамп (п.1).
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення невиплаченої заробітної плати за червень 2022 року, відпускних та матеріального забезпечення на оздоровлення липень 2022 року, та відшкодування моральної шкоди.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами, встановленими частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з положеннями статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів – представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.
У статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06), концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року №108/95-ВР, до структури заробітної плати входить: основна заробітна плата. Це – винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це – винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно з положеннями статті 22 Закону України «Про оплату праці», суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 року №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.
При цьому нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили.
Згідно із частиною 1 статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин (пункт 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).
Частиною 1 статті 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Виплата заробітної плати працівнику – це обов`язок роботодавця. Заробітна плата – це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.
Отже, положення частини 1 статті 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку виплатити позивачу невиплачену заробітну плату (постанова ВП ВС від 26 жовтня 2022 року, справа №905/857/19).
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» надані роз`яснення, що, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц дійшов висновку, що суд має визначати суму середнього заробітку працівника за час вимушеного прогулу без утримання податків й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.
Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України дає суду підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, обчислюються без віднімання сум податків і зборів. Останні підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, унаслідок чого виплачена працівнику сума зменшується на суму податків і зборів. Таке відрахування податків й обов`язкових платежів не погіршує становища працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, з якої також відраховувалися б податки та збори. Отже, згідно з вказаним правовим висновком, і зарплата, і середній заробіток, які стягуються судом на користь працівника з роботодавця, мають зазначатись судом без виключення з них податків і зборів, які сплачуються роботодавцем під час виконання рішення суду.
Верховний Суд України у постанові від 16.01.2020 року (справа №2040/7558/18) дійшов до висновку, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу (в тому числі посилаючись на вищевказані Листи Міністерства праці та соціальної політики України). Підставою для нарахування заробітної плати працівнику – є табель робочого часу. Нараховування заробітної плати (як за першу половину місяця, так і за другу половину місяця) проводиться на основі табелю обліку робочого часу працівника. Таким чином, табель обліку робочого часу є підставою для нарахування працівникам заробітної плати. Із нього можна отримати інформацію про кількість відпрацьованих днів (годин), днів відпустки, лікарняного, відрядження тощо.
Відповідно до положень статті 48 КЗпП України, облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження).
Відповідно до Закону України від 05.02.2021 №1217-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі», працедавцю доступна історія трудової діяльності працівника в електронному вигляді і може бути врахована під час обчислення трудового стажу та ін.
Відповідно до положень статті 56 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції чинній на час спірних правовідносин), робочий час науково-педагогічних працівників становить 36 годин на тиждень (скорочена тривалість робочого часу). Робочий час науково-педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час наукового працівника включає час виконання ним наукової, дослідницької, консультативної, експертної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Робочий час педагогічного працівника включає час виконання ним навчальної, методичної, організаційної роботи та інших трудових обов`язків. Норми часу навчальної, методичної, наукової, організаційної роботи визначаються закладом вищої освіти. Максимальне навчальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на навчальний рік.
Згідно з частинами 1, 2 статті 60 Закону України «Про фахову передвищу освіту» (в редакції чинній на час спірних правовідносин), робочий час педагогічних та науково-педагогічних працівників закладів фахової передвищої освіти визначається обсягом їхньої навчальної, методичної, інноваційної, організаційної роботи та іншої педагогічної діяльності, передбаченої трудовим договором. Робочий час педагогічних та науково-педагогічних працівників становить не більше 36 годин на тиждень (скорочена тривалість робочого часу). Норми часу навчальної роботи в закладах фахової передвищої освіти державної та комунальної форми власності, які мають статус бюджетної установи або виконують державне (регіональне) замовлення, визначаються центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Норми часу навчальної роботи в інших закладах фахової передвищої освіти визначаються відповідно до установчих документів таких закладів. Навчальне навантаження на одну ставку викладацького складу закладу фахової передвищої освіти становить 720 годин на навчальний рік.
Відповідно до положень статей 57, 57-1 Закону України «Про освіту», держава забезпечує педагогічним і науково-педагогічним працівникам:  належні умови праці та медичне обслуговування;  оплату підвищення кваліфікації;  правовий, соціальний, професійний захист;  диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання;  виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків;  виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки;  надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України;  пенсію за вислугу років;  інші гарантії, визначені законом України.
У разі захворювання педагогічного чи науково-педагогічного працівника, яке тимчасово унеможливлює виконання ним посадових обов`язків і обмежує можливість перебування у колективі осіб, які навчаються, або тимчасового переведення за цих чи інших обставин на іншу роботу за таким працівником зберігається попередній середній заробіток. У разі хвороби а бо каліцтва попередній середній заробіток виплачується до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (ст. 57).
Здобувачам освіти, працівникам закладів освіти, установ освіти, наукових установ, у тому числі тим, які в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану в Україні чи окремих її місцевостях, оголошених у встановленому порядку (особливий період) були вимушені змінити місце проживання (перебування), залишити робоче місце, місце навчання, незалежно від місця їх проживання (перебування) на час особливого періоду гарантується:  організація освітнього процесу в дистанційній формі або в будь-якій іншій формі, що є найбільш безпечною для його учасників;  збереження місця роботи, середнього заробітку, здійснення виплати стипендії та інших виплат, передбачених законом;  місце проживання (пансіон, гуртожиток тощо) та забезпечення харчуванням (у разі потреби).
Забезпечення державних гарантій, визначених частиною першою цієї статті, створення безпечного освітнього середовища, організацію здобуття освіти, освітнього процесу в умовах воєнного стану, надзвичайної ситуації або надзвичайного стану (особливого періоду) у межах своєї компетенції здійснюють:  органи виконавчої влади, органи військового командування, військові, військово-цивільні адміністрації та органи місцевого самоврядування, їх представники, посадові особи (керівники, голови, начальники), органи управління (структурні підрозділи) у сфері освіти;  заклади освіти, установи освіти, наукові установи, їх засновники;  громадські об`єднання, благодійні організації та фізичні особи, які здійснюють благодійну (волонтерську) діяльність (ст. 57-1).
Згідно з абзацом 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року (далі – Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до абзацу 7 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, з розрахункового періоду виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Відповідно до положень пункту 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
У статті 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки зі збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.
Право на відпустки відповідно і до статті 2 Закону України «Про відпустки» №504/96-ВР мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Відповідно до частин 10 та 11 статті 10 Закону України «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.
Оскільки форма графіка надання відпусток законодавчо не встановлена, він складається у довільній формі. У графіку надання відпусток, як правило, зазначається місяць початку відпустки і місяць її закінчення чи конкретна дата початку відпустки.
При складанні графіка враховуються інтереси роботодавця, особисті інтереси працівників та наявність можливостей для відпочинку.
З аналізу вказаних норм законодавства можна зробити висновок, що конкретний період надання відпустки узгоджується між працівником та роботодавцем, з урахуванням інтересів кожної сторони правовідносин. Вказане погодження знаходить своє вираження у графіку відпусток. Конкретні дні відпустки узгоджуються сторонами шляхом звернення працівника із заявою про надання відпустки та видання відповідного наказу роботодавцем. Отже, можна вважати, що період надання відпустки узгоджується до початку періоду відпустки, а конкретні дати початку та закінчення відпустки безпосередньо перед наданням такої відпустки узгоджуються сторонами у заяві та виданому на її підставі наказі.
Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №712/9213/18.
Невихід на роботу у зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника з цієї підстави. Вказаний правовий висновок висловлено у постановах Верховного Суду України від 03 грудня 2018 року у справі №686/21222/16-ц (провадження №61-18573св18) та від 13 вересня 2017 року у справі №6-1412цс17. Саме по собі право на відпустку не надає працівнику право використати відпустку самовільно, крім випадків, передбачених трудовим законодавством.
Крім того, відповідно до положень статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин), у період дії воєнного стану тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки, яка надається працівникам, складає 24 календарні дні.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, Установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Згідно з положеннями статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві.
Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до положень пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до положень пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Право на відшкодування моральної шкоди, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди, завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б останнього вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України. Сам по собі факт невиплати заробітної плати, який позивач вважає незаконним, і звертається до суду за захистом своїх прав, несе страждання та емоційний дискомфорт позивачу.
Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до положень статей 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що у період з 01.09.2004 року по 30.08.2022 року позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Відокремленим структурним підрозділом «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (ВСП БІФК ДонНТУ), та у червні 2022 року фактично виконував свої посадові обов`язки викладача. Проте в силу об`єктивних обставин, які склались в результаті проведення активних бойових дій на території міста Бахмута Донецької області, а також внаслідок бездіяльності керівництва коледжу щодо переміщення навчального закладу до міста Луцька, втрати доступу до кадрових документів, позивач був позбавлений можливості довести відповідачу факт перебування в трудових відносинах з Відокремленим структурним підрозділом «Бахмутський індустріальний фаховий коледж Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (ВСП БІФК ДонНТУ) іншим чином, ніж наданням, зокрема, копій трудової книжки, без надання оригіналів наказів про прийняття на роботу, на що вказує відповідач, довідок про трудовий та страховий стаж, відомостей ПФУ з реєстру застрахованих осіб. Це стало підставою і неможливості відображення з боку відповідача у табелях обліку робочого часу, розкладу занять за спірний період, робочого часу позивача.
Також суд дійшов висновку, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомив роботодавця через центр зайнятості про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням з 30.08.2022 року. Проте в порушення прав позивача на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника на підставі КЗпП України, жодних дій не вчинено, наказ про звільнення останнього з роботи не видано. Отже, на момент судового розгляду справи трудові відносини між позивачем та ВСП БІФК ДонНТУ фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору не виконана з вини роботодавця, та у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір.
Тому суд відхиляє як безпідставні твердження відповідача про недоведеність з боку позивача перебування у трудових відносинах з коледжем як за спірний період, так і за весь період трудової діяльності в ВСП БІФК ДонНТУ, тобто з 01.09.2004 року по 30.08.2022 року.
Суд враховує те, що позивачу була виплачена ВСП БІФК ДонНТУ заробітна плата за виконувану ним роботу викладача у 2022 року за період січень – травень 2022 року, що видно з відомостей Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 12.07.2023 року, довідки ПФУ від 17.02.2022 року, за якою відомості про заробіток за лютий 2022 року та березень 2022 року, склали усього: 24137,24 грн – 28 днів страхового стажу, та 18447,48 грн – 31 день страхового стажу, відповідно; з квітня по грудень 2022 року заробіток та страховий стаж не відображені, а також з відомостей банківської виписки в ПУМБ за період з 01.05.2022 року по 18.07.2022 року, за якими 23.05.2022 року на рахунок позивача надійшли надходження у розмірі 1473,65 грн: виплата ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ ( НОМЕР_1 ) та у розмірі 15977,86 грн: виплата ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ ( НОМЕР_2 ), відповідно.
При цьому суд вважає відповідача – Державний вищий навчальний заклад «Донецький національний технічний університет» належним відповідачем, оскільки ВСП БІФК ДВНЗ ДонНТУ був його відокремленим структурним підрозділом (філіалом), та наразі реорганізований шляхом приєднання до ВСП «Костянтинівський індустріальний фаховий коледж ДВНЗ ДонНТУ», а оперативне управління, право підпису фінансових документів, казначейських документів покладено на ДонНТУ з правами юридичної особи.
Тому, розраховуючи середній заробіток позивача за червень 2022 року, відповідно до вимог Порядку №100, суд бере до уваги те, що відповідачем не була нарахована та виплачена позивачу заробітна плата за червень 2022 року, тому середній заробіток позивача за червень 2022 року склав загалом 22306,24 грн, а саме: 24137,24 грн (заробітна плата за лютий 2022 року) + 18447,48 грн (заробітна плата за березень 2022 року) = 42584,72 грн; у лютому 2022 року – 20 робочих днів, у березні 2022 року – 22 робочих дня, загалом 42 робочих дня за два останні місяці роботи позивача; 42584,72 грн : 42 = 1013,92 грн, що становить середньоденну заробітну плату позивача; у червні 2022 року – 22 робочих дні, тому середня заробітна плата позивача за червень становить 22306,24 грн (1013,92 грн х 22 = 22306,24 грн).
Проте, з урахуванням вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог, та дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі за червень 2022 року у розмірі 19624,66 грн, за розрахунком позивача, з огляду на тарифікацію педагогічних працівників, є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Водночас позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відпускним та коштам на оздоровлення за липень 2022 року, суд вважає недоведеною. Так, належних та достатніх доказів дійсного перебування позивача у відпустці у липні 2022 року, як то передбачено вимогами закону, суду не надано, зокрема заяви працівника, а відповідного наказу, який би визначав дату початку відпустки, її тривалість, з урахуванням дії воєнного стану, роботодавцем не видавався, на що вказала представник відповідача. Тобто сторонами не узгоджувалась дата початку та закінчення відпустки та трудові відносини між сторонами на момент проведення судового розгляду справи офіційно не були припинені, хоча фактично, як пояснив позивач, він з 30.08.2022 року не виконує трудові обов`язки у відповідача, має іншу нову роботу, про що повідомив роботодавця через центр зайнятості, що підтверджується довідкою від 30.08.2022 року (а.с.61 Том 1). Проте ані наказу про звільнення з посади, ані судового рішення про припинення трудових відносин позивача з відповідачем суду не надано, хоча фактично такі вважаються припиненими з 30.08.2022 року.
Ураховуючи вищевикладене, у задоволенні заявленої позовної вимоги про стягнення заборгованості за відпускні та коштів на оздоровлення до основної щорічної відпустки за липень 2022 року у розмірі 39249,32 грн слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.
Суд, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, розглядаючи справу не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, те, що позивач проживав та працював у місті, де велися активні бойові дії, є інвалідом другої групи, та в період воєнного стану був позбавлений основного джерела доходів за один місяць, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню 2000 гривень, що, на переконання суду, буде цілком еквівалентним завданим позивачу моральним стражданням.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до пунктів 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі – у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відповідно до частини 1, частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, 1) на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частин 1-6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин 2, 3, 4, 8, 10 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , зокрема, у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Тому з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 274,79 грн (19624,66 грн х 992,40 грн : 70873,98 грн = 274,79 грн).
Водночас позивач не довів жодним належним та допустимим доказом понесених ним витрат на правничу допомогу, яка, як він пояснив у судовому засідання, склала 2000,00 грн. Тому суд вважає необґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача понесених ним витрат на правничу допомогу та такою, що задоволенню не підлягає.
V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, та стягнення з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь ОСОБА_1 заборгованості зі сплати заробітної плати за червень 2022 року у розмірі середнього заробітку, що складає 19624,66 грн, стягнення з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 274,79 грн.
Крім того, відповідно до вимог статті 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць, слід допустити до негайного виконання.
Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 137, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» про стягнення заробітної плати – задовольнити частково.
Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (адреса місцезнаходження: 43012, м. Луцьк, вул. Софії Ковалевської, буд. 29; код ЄДРПОУ 02070826) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) заборгованість зі сплати заробітної плати за червень 2022 року у розмірі середнього заробітку, що складає 19624,66 грн (дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять чотири гривні 66 копійок).
Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (адреса місцезнаходження: 43012, м. Луцьк, вул. Софії Ковалевської, буд. 29; код ЄДРПОУ 02070826) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Донецький національний технічний університет» (адреса місцезнаходження: 43012, м. Луцьк, вул. Софії Ковалевської, буд. 29; код ЄДРПОУ 02070826) на користь держави судовий збір у розмірі 274,79 грн (двісті сімдесят чотири гривні 79 копійок).
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення суду складений 27.12.2024 року.

Суддя       Ф.М. Ханієва