ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року 
м. Київ

cправа № 920/816/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Волковицька Н. О. - головуючий, Могил С. К., Случ О. В., 
секретар судового засідання - Мельникова Л. В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Громадської організації «Мисливці Глухівщини»
на рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі
за позовом Громадської організації «Мисливці Глухівщини» 
до Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» 
про припинення дій, які порушують право на ведення мисливського господарства.

У судове засідання представники сторін не з`явилися.

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень
1.1. У червні 2025 року Громадська організація «Мисливці Глухівщини» (далі - позивач та/або ГО «Мисливці Глухівщини») звернулася до Господарського суду Сумської області з позовом до Приватного підприємства «Аграрні Інвестиції» (далі - відповідач та/або ПП «Аграрні Інвестиції»), в якому просила припинити дії щодо порушення права позивача на ведення мисливського господарства на земельних ділянках, які перебувають у користуванні відповідача, загальною площею 2195 га шляхом зобов`язання ПП «Аграрні Інвестиції» надати письмове погодження ГО «Мисливці Глухівщини» на надання у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області.
1.2. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на таке:
- ГО «Мисливці Глухівщини» з метою реалізації завдань, визначених Статутом та права, передбаченого статтею 11 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», звернулася до відповідача з листом від 03.04.2025 № 07 про погодження надання у користування мисливських угідь позивачу загальною площею 2195,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які знаходяться у користуванні відповідача, на території Шалигинської селищної ради, проте відповідач листом від 08.04.2025 № 04/04-25 відмовив у наданні погодження на передачу у користування вказаних мисливських угідь, зазначивши, що ним надано погодження на передачу у користування згаданих мисливських угідь Товариству з обмеженою відповідальністю «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» (далі - ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок»), яке звернулося до підприємства про надання погодження набагато раніше, і повідомив, що Законом України «Про мисливське господарство та полювання» не передбачено, щоб одні й ті самі мисливські угіддя одночасно перебували в користуванні двох чи більше користувачів;
- вказані дії відповідача є такими, що порушують (обмежують) право позивача на спеціальне використання природних ресурсів (ведення мисливського господарства), на участь у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища, на здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території мисливських угідь, які перебувають у користуванні відповідача та розташовані на території Шалигинської селищної ради;
- відмова відповідача у погодженні надання позивачу в користування мисливських угідь за рахунок земель сільськогосподарського призначення загальною площею 2 195 га, розташованих на території Шалигинської селищної ради, суперечить вимогам частини шостої статті 41 Конституції України, частини другої статті 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 11, 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», статей 9, 10, 38, 39 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» у частині надання погоджень користувачам мисливських угідь, які мають намір вести мисливське господарство на підвідомчій території, як одного з обов`язкових етапів із надання мисливських угідь для ведення мисливського господарства у користування та є формою реалізації його цивільних обов`язків;
- стаття 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» викладена таким чином, що: не встановлює будь-яких обмежень щодо кількості погоджень для користування мисливськими угіддями; не розкриває значення наявності погодження як відповідної перешкоди для інших претендентів на користування угіддями; не визначає порядку відкликання чи скасування вже наданого погодження; передбачає випадки переважного права на користування мисливськими угіддями (найбільш подібні правові висновки щодо таких правовідносин викладені у пунктах 40- 43 постанови Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 140/6122/22). Вказане свідчить про те, що при вирішенні питання про надання мисливських угідь у користування допускається наявність кількох претендентів, які можуть мати відповідні погодження від власників або користувачів земельних ділянок, а тому надання мисливських угідь ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» для ведення мисливського господарства на території Шалигинської селищної ради не перешкоджає наданню такого погодження і позивачу, оскільки остаточне рішення про надання чи відмову в наданні мисливських угідь буде приймати Сумська обласна рада як визначений законом орган;
- у свою чергу дії відповідача в частині безпідставного непогодження останнім заяви позивача унеможливлюють подальшу реалізацію його права на звернення до Сумської обласної ради для остаточного ухвалення рішення про надання чи відмову у наданні в користування мисливських угідь та є свідченням порушення у забезпеченні рівних прав усім бажаючим у доступі до користування мисливськими угіддями та порушує його право на можливість здійснювати ведення мисливського господарства;
- надання відповідачем погодження позивачу на надання у користування мисливських угідь жодним чином не порушує його права власності, не припиняє його права власності (користування) земельними ділянками, не змінює їх цільового призначення, не впливає на їх використання та не створює будь-яких обмежень щодо їх подальшого використання, натомість відмова в наданні погодження на надання у користування мисливських угідь безпосередньо порушує права й охоронювані інтереси позивача на участь в отриманні у користування мисливських угідь для ведення мисливського господарства та спеціального використання природних ресурсів (диких тварин мисливського фонду) на загальних підставах і, відповідно, потребує захисту;
- організація користувачем мисливських угідь діяльності щодо ведення мисливського господарства на певних територіях, у тому числі й на території ведення бойових дій чи можливих бойових дій, є правом користувача мисливських угідь, та, відповідно, саме він буде нести відповідальність за настання всіх ймовірних негативних наслідків і ризиків від цієї діяльності.
1.3. Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:
- позивач не обґрунтував позовні вимоги та не послався на жодний нормативно-правовий акт, який би зобов`язував відповідача надати погодження на передачу мисливських угідь у користування, а також на жодну постанову Верховного Суду чи Верховного Суду України у подібних правовідносинах, якою юридичну особу приватного права було зобов`язано надати погодження на передачу мисливських угідь у користування майбутньому користувачеві такими угіддями;
- правові висновки щодо застосування статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», викладені у постанові Верховного Суду від 14.11.2023 у справі № 140/6122/22, на які посилається позивач, свідчать про право відповідача на надання погодження та не є його обов`язком;
- відповідно до приписів частин першої, другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї;
- надання погодження свідчить про те, що у разі надання мисливських угідь обласною радою в користування позивачу потребуватиме укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки (відповідачем) та користувачем мисливського угіддя (позивачем). Проте за змістом положень чинного законодавства сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а тому відповідач має право, а не обов`язок при вирішенні питання про надання погодження щодо передачі мисливських угідь у користування;
- відповідач орендує спірні землі сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що означає використання землі на власний ризик для вирощування та продажу сільськогосподарської продукції з метою отримання прибутку. Таким чином, відповідач при вчиненні будь-яких дій повинен прораховувати свої ризики. В свою чергу відповідно до наданого позивачем витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач не має статутного фонду, він не визначений і у Статуті, а ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» має статутний фонд у розмірі 10 000,00 грн, це означає, що у разі виникнення цивільних правовідносин із цим товариством ризики відповідача будуть захищені;
- відповідач ніяким чином не порушив право позивача на отримання в користування мисливських угідь, позивач сам собі визначив площу і місце їх розташування, він має право визначити й інше місце розташування або зменшити площу. Так, відповідно до картографічних матеріалів позивач визначив площу мисливських угідь 5474,6787 га, в яку врахував і 2195,0 га земель сільськогосподарського призначення які знаходяться в користуванні відповідача, тому 5474,6787 га - 2195,0 га = 3 279,6787 га мисливських угідь він може отримати в користування і без погодження відповідача;
- на момент ведення бойових дій розпорядженням Сумської обласної військової адміністрації від 10.07.2023 № 302-ОД «Про введення в дію рішення ради оборони Сумської області від 05.07.2023» на території Шалигинської селищної ради не можливо ведення мисливського господарства, а перебувати на території, на якій позивач планує вести мисливське господарство, небезпечно. З огляду на вказане відповідач не проводив весняно-польові роботи у 2025 році на орендованих земельних ділянках на території Шалигинської селищної ради. 
2. Фактичні обставини справи, встановлені судами
2.1. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, ГО «Мисливці Глухівщини» звернулася до ПП «Аграрні Інвестиції» з листом від 13.03.2025 № 05 про надання інформації, в якому зазначено, що з метою охорони дикої природи, збереження популяцій мисливських тварин та середовищ їх існування, біологічного різноманіття шляхом сталого використання і розвитку мисливської галузі, з дотриманням високих стандартів полювання і участі населення у заходах з питань збереження довкілля та відповідно до статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» позивач просить надати інформацію щодо загальної площі земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у користуванні відповідача в межах території Шалигинської СТГ, в межах запроектованої території для ведення мисливського господарства, визначеної на картографічних матеріалах.
Відповідач листом від 31.03.2025 № 31/03-25 повідомив позивача про те, що в нього у межах запроектованої території для ведення мисливського господарства на території Шалигинської селищної ради, станом на 31.03.2025 в оренді перебувають земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 2 195 гектар.
Позивач звернувся до відповідача з листом від 03.04.2025 № 07, в якому просив погодити надання йому у користування мисливських угідь загальною площею 2 195,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які знаходяться у користуванні відповідача на території Шалигинської СТГ.
Відповідач листом від 08.04.2025 № 04/04-25 повідомив позивача про те, що відмовляє йому у наданні погодження про передачу у користування мисливських угідь загальною площею 2195 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташовані на території Шалигинської селищної територіальної громади Шосткинського району Сумської області та перебувають у нього в користуванні.
Позивач, вважаючи вказані дії відповідача такими, що порушують (обмежують) його право на спеціальне використання природних ресурсів (ведення мисливського господарства), на участь у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища, на здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території мисливських угідь, які перебувають у користуванні відповідача та розташовані на території Шалигинської селищної ради, звернувся до суду з цим позовом. 
3. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3.1. Рішенням Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 у справі № 920/816/25 (суддя Джепа Ю. А.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 (Яценко О. В. - головуючий, судді: Тищенко О. В., Гончаров С. А.) у задоволенні позову відмовлено з огляду на недоведеність порушення відповідачем прав позивача.
3.2. Арґументуючи судове рішення суди попередніх інстанцій вказали, що:
- користування мисливськими угіддями здійснюється з фактичним використанням території відповідної земельної ділянки, що згідно з вимогами положень чинного законодавства потребує укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки та користувачем мисливського угіддя, а тому надання погодження свідчить про те, що у разі надання мисливських угідь у користування позивач потребуватиме укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки - відповідачем та користувачем мисливського угіддя - позивачем;
- виходячи з системного аналізу положень Закону України «Про мисливське господарство та полювання», не вбачається встановлення безумовного обов`язку відповідача надавати погодження на використання мисливських угідь усім, хто звернувся щодо їх отримання у користування. Відповідно до вказаної диспозитивної норми власник або землекористувач, виходячи з обставин, має право надати або не надати погодження, тобто наявність відповідного обов`язку у відповідача імперативно не встановлена законом;
- слід врахувати, що відповідно до картографічних матеріалів позивач визначив площу мисливських угідь 5 474,6787 га, у яку ввійшли і 2 195,0 га земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в користуванні відповідача. Вказане свідчить про те, що 3 279,6787 га (5 474,6787 га - 2195,0 га) мисливських угідь позивач може отримати в користування і без погодження відповідача.
4. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
4.1. Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі № 920/816/25, ГО «Мисливці Глухівщини» звернулася із касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці рішення та постанову, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з ПП «Аграрні Інвестиції» на користь позивача витрати на сплату судового збору у загальному розмірі 12 414,80 грн.
4.2. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). 
4.3. На обґрунтування вказаної підстави касаційного оскарження скаржник наголошує, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права, зокрема положення статей 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», статті 13, 317 ЦК України, статті 78 ЗК України без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 06.09.2018 у справі № 905/2198/17, від 05.02.2020 у справі № 911/2191/16, від 12.04.2018 у справі № 907/1/17, від 05.09.2023 у справі № 910/5857/22, від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц, від 04.04.2024 у справі № 524/955/21, від 15.11.2024 у справі № 905/20/23, від 03.04.2024 у справі № 917/777/20 (917/561/22), від 07.06.2018 у справі № 725/5551/16-ц, від 14.02.2019 у справі № 323/1862/16-ц, від 01.04.2021 у справі № 365/258/19, від 14.01.2020 у справі № 910/21672/16, від 14.11.2023 у справі № 140/6122/22.
4.4. ПП «Аграрні Інвестиції» у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та постанову - без змін.
4.5. ГО «Мисливці Глухівщини» надала на адресу Суду додаткові пояснення, які виклала з урахуванням відзиву на касаційну скаргу.
4.6. Представник скаржника Матюха Д. М. надав на адресу Суду заяву, в якій просив провести розгляд касаційної скарги, призначений на 27.01.2026, без особистої участі представника ГО «Мисливці Глухівщини» та вказав, що заявлені в касаційній скарзі вимоги підтримує в повному обсязі і просить Суд її задовольнити. 
5. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, касаційний господарський суд переглядає оскаржувані рішення та постанову в межах доводів та вимог касаційної скарги.
5.2. Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» користувачі мисливських угідь - спеціалізовані мисливські господарства, інші підприємства, установи та організації, в яких створені спеціалізовані підрозділи для ведення мисливського господарства з наданням в їх користування мисливських угідь; мисливські угіддя - ділянки суші та водного простору, на яких перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства.
Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» державне регулювання у галузі мисливського господарства та полювання здійснюють Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, та інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх повноважень.
Органам місцевого самоврядування цим Законом та іншими законами України можуть бути надані окремі повноваження органів виконавчої влади у сфері державного регулювання мисливського господарства та полювання.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» до повноважень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить: затвердження відповідних програм розвитку мисливського господарства; вирішення в установленому порядку питань надання в користування мисливських угідь; вирішення інших питань у межах своїх повноважень.
Статтею 10 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» передбачено, що до повноважень сільських, селищних і міських рад у галузі мисливського господарства та полювання належить: організація та здійснення заходів щодо охорони державного мисливського фонду, поліпшення середовища перебування мисливських тварин; вирішення відповідно до цього Закону питань, що стосуються надання у користування мисливських угідь; реалізація інших питань у межах своїх повноважень.
Згідно з частинами першою - третьою статті 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь. Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку. Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.
Порядок надання у користування мисливських угідь регламентовано приписами статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання».
Так, за правилами частини першої статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
Мисливські угіддя надаються у користування на строк не менш як на 15 років (частина друга статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання»).
Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» переважне право на користування мисливськими угіддями мають: власники та постійні користувачі земельних ділянок; користувачі мисливських угідь, які продовжують строк користування цими угіддями.
Згідно з приписами частин першої, другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
У постановах від 08.11.2019 у справі № 910/21762/17, від 29.08.2019 у справі № 914/2331/17, від 22.08.2018 у справі № 910/23965/16 Верховний Суд дійшов правових висновків, що визначення мисливських угідь як певної ділянки суші та водного простору (а не земельної ділянки) має на меті чітке окреслення меж, кордонів певної території, на якій перебувають мисливські тварини і які можуть бути використані для ведення мисливського господарства. Таким чином, мисливські угіддя фактично є частиною земної (або водної) поверхні, з певним місцем розташування, а також з визначеними щодо нього правами, порядком їх надання і користування, отже, мисливські угіддя не можуть існувати окремо від земельної ділянки та/або водного простору, в межах яких провадиться діяльність із ведення мисливського господарства. Враховуючи викладене, порядок і підстави надання у користування мисливських угідь мають визначатися з урахуванням положень законодавства України, що регулює земельні відносини.
Аналізуючи зміст поняття «землекористування» Верховний Суд в постанові від 08.11.2019 у справі № 910/21762/17 зазначив про те, що відповідно до положень частини першої статті 95 ЗК України землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором.
Оцінка наведених положень законодавства свідчить про те, що змістом поняття «землекористування» є використання землевласником або землекористувачем певних властивостей (якостей) конкретної земельної ділянки.
З огляду на наведені положення законодавства суди попередніх інстанцій доцільно виснували, що мисливські угіддя і земельна ділянка є різними об`єктами користування, при цьому таке мисливське угіддя, як ділянка суші, має свою чітко окреслену територію на земельній ділянці, у зв`язку з чим права та інтереси землекористувачів, власників земельних ділянок і користувачів мисливських угідь перетинаються та тісно пов`язані.
Також у цій постанові Верховний Суд зазначив, що статтею 21 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» передбачено, що ведення мисливського господарства здійснюється користувачами мисливських угідь.
Не допускається користування мисливськими тваринами та ведення мисливського господарства без оформлення відповідних документів у встановленому цим Законом порядку.
Умови ведення мисливського господарства визначаються у договорі, який укладається між центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, і користувачами мисливських угідь.
Форма договору встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері лісового та мисливського господарства, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Для потреб мисливського господарства користувачі мисливських угідь мають право у встановленому порядку, за згодою власників або користувачів земельних ділянок, будувати на мисливських угіддях необхідні будівлі та біотехнічні споруди, вирощувати кормові культури, створювати захисні насадження, проводити штучне обводнення, здійснювати інші заходи, пов`язані з веденням мисливського господарства, які не суперечать законодавству та інтересам власників або користувачів земельних ділянок.
Відносини між власниками або користувачами земельних ділянок і користувачами мисливських угідь регулюються відповідними договорами.
Таким чином, користування мисливськими угіддями здійснюється із фактичним використанням території відповідної земельної ділянки, що відповідно до наведеного положення законодавства потребує укладення договору для врегулювання відносин між користувачем (власником) земельної ділянки та користувачем мисливського угіддя.
Водночас, як зазначалося вище, за змістом положень частини першої статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим із Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду щодо застосування статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» ключовим для можливості передання мисливських угідь для ведення мисливського господарства є погодження усіх власників та користувачів земельних ділянок, на яких знаходяться мисливські угіддя, які планується отримати у користування для ведення мисливського господарства. При цьому першочерговим є визначення меж мисливських угідь задля встановлення власників та користувачів земельних ділянок, на яких розміщено такі мисливські угіддя. 
Проте, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, системний аналіз положень Закону України «Про мисливське господарство та полювання» свідчить про відсутність встановленого Законом безумовного обов`язку відповідача (користувача земельних ділянок) надавати погодження на використання мисливських угідь усім, хто звернувся за таким погодженням, що у свою чергу свідчить про те, що власник або землекористувач, виходячи з обставин, має право надати або не надати відповідне погодження.
У частині першій статті 95 ЗК України встановлено, що якщо інше не передбачено законом або договором, землекористувачі мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі.
Водночас, керуючись з положеннями Закону України «Про мисливське господарство та полювання», у випадку надання мисливських угідь у користування позивачу відповідач буде мати обов`язок укласти з позивачем відповідний договір, який регулюватиме їх відносини як користувача земельних ділянок та користувача мисливських угідь.
У свою чергу відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отже, з одного боку відповідач як орендар земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва має право самостійно господарювати на вказаних землях, а з іншого - у випадку надання письмового погодження на надання позивачу у користування таких земель, як мисливських угідь, відповідач буде мати обов`язок укласти з позивачем відповідний договір. 
Тобто надаючи погодження на використання земель, які на відповідній правовій підставі перебувають у користуванні землекористувача як мисливські угіддя, останній фактично надає згоду і на подальше укладення з особою, якій надано таке погодження, відповідного договору. 
Надання землекористувачем погоджень на використання земель, які на відповідній правовій підставі перебувають у його користуванні як мисливські угіддя всім особам, котрі за таким погодженням звернулись, за відсутності у землекористувача права на відмову від надання такого погодження порушує гарантовані законодавством право землекористувача самостійно господарювати на землі та принцип свободи договору.
Земельні ділянки площею 2195 га, щодо яких позивач просить зобов`язати відповідача надати позивачу письмове погодження на надання у користування мисливських угідь для ведення мисливського господарства, є землями сільськогосподарського призначення, які перебувають у відповідача в оренді і які останнім використовуються за їх цільовим призначенням, а тому саме відповідач має право використовувати такі землі за їх цільовим призначенням та не зобов`язаний надавати згоду на надання таких земель у користування для ведення мисливського господарства.
У свою чергу частина перша статті 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
За цієї умови колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами висновку щодо застосування положень статті 22 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», викладеного Верховним Судом у постановах від 14.11.2023 у справі № 140/6122/22 від 06.09.2018 у справі № 905/2198/17 від 05.02.2020 у справі № 911/2191/16, від 12.04.2018 у справі № 907/1/17, від 05.09.2023 у справі № 910/5857/22, від 14.01.2020 у справі № 910/21672/16, оскільки в наведених постановах судами касаційної інстанції викладено загальний висновок про те, що право на користування мисливськими угіддями може виникнути лише за наявності згоди всіх без виключення землевласників та землекористувачів, отриманої у встановленому законодавством порядку, проте жодна із цих постанов не містить висновків про обов`язковість надання землекористувачем погоджень на використання земель, які на відповідній правовій підставі перебувають у його користуванні як мисливські угіддя, всім особам, котрі за таким погодженням звернулись, а також про відсутність у землекористувача права на відмову від надання такого погодження.
Отже, аналіз висновків, викладених в оскаржуваній постанові у справі, що переглядається, не свідчить про їх невідповідність висновкам, сформульованим у зазначених постановах Верховного Суду, наведених скаржником для порівняння. 
Крім цього, варто звернути увагу на те, що частиною першою статті 2 ГПК України визначено, що до завдань господарського судочинства віднесено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Порушенням уважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано із позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається із порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. 
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, як вірно зазначено судами попередніх інстанцій, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Сумської обласної ради від 24.07.2025 «Про мисливські угіддя» (розміщене на офіційному сайті Сумської обласної ради https://sorada.gov.ua/dokumenty-oblrady/rishennja-oblasnoji-rady/8-sklykannja/category/304-rishennja-27-sesiji-24072025.html), серед іншого, ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок» передано у користування мисливські угіддя загальною площею 28 588,36 га на території Шосткинського та Конотопського районів Сумської області терміном на 15 років у складі згідно з додатком 3; відповідно до додатка 3 ПП «Аграрні Інвестиції» 7500 га.
Таким чином, суди попередніх інстанцій доцільно звернули увагу на те, що станом на дату вирішення спору сторін по суті, мисливські угіддя, отримання погодження на надання у користування якими є предметом цього спору вже передані у користування ТОВ «Глухівське Українське товариство мисливців та рибалок».
Водночас чинним законодавством не передбачена імперативна норма, яка зобов`язує надавати у користування будь-кому, хто звернувся, земельні ділянки для мисливських угідь, у тому числі ті, що вже надані у користування для ведення мисливського господарства. Отже, наявність чи відсутність письмового погодження відповідача на надання відповідачу у користування мисливських угідь на земельних ділянках площею 2195 га, для ведення мисливського господарства в межах території Шалигинської селищної ради Сумської області не порушує (обмежує) те право позивача, за захистом якого він звернувся до суду із цим позовом (право на спеціальне використання природних ресурсів (ведення мисливського господарства), на участь у діяльності щодо охорони навколишнього природного середовища, на здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища на території мисливських угідь, які перебувають у користуванні відповідача).
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правомірного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Доводи касаційної скарги наведених висновків не спростовують та не впливають на них.
Також Судом відхиляються посилання скаржника на неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 13, 317 ЦК України, статті 78 ЗК України, із покликаннями на постанови Верховного Суду від 07.06.2018 у справі № 725/5551/16-ц (в якій вирішувався спір про усунення перешкод у здійсненні права власності нежитловою будівлею магазину), від 14.02.2019 у справі № 323/1862/16-ц (в якій вирішувався спір про зобов`язання відповідача прибрати бетонну огорожу, яка знаходиться на межі земельних ділянок), від 01.04.2021 у справі № 365/258/19 (в якій розглядався спір про визнання права власності на земельні ділянки, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні ними і скасування державної реєстрації), від 28.02.2019 у справі № 646/3972/16-ц (в якій розглядався спір про визнання недійсним договору дарування), від 04.04.2024 у справі № 524/955/21 (в якій розглядався спір про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними), від 03.04.2024 у справі № 917/777/20 (917/561/22) (в якій розглядався спір про визнання права користування земельною ділянкою), від 15.11.2024 у справі № 905/20/23 (в якій розглядався спір про визнання недійсними договорів та зобов`язання звільнити земельну ділянку), оскільки доводи скаржника у цій частині зводяться виключно до цитування окремих абзаців цих постанов без належного обґрунтування порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та /або невідповідності оскаржуваних рішення та постанови висновкам, наведеним у цих постановах, а правовідносини у вказаних справах, очевидно не подібні тим, що мали місце між сторонами даного спору.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. Згідно з частинами першою, другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
6.3. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.4. Статтею 309 ГПК України врегульовано, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.5. За таких обставин колегія суддів вважає, що судові рішення у справі є законними, підлягають залишенню в силі, а касаційна скарга - без задоволення.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Громадської організації «Мисливці Глухівщини» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Сумської області від 12.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі № 920/816/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. О. Волковицька

Судді С. К. Могил

О. В. Случ