Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2026 року Справа№200/996/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в письмовому провадженні справу за позовом адвоката Токарєвої Олени Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії, - 
ВСТАНОВИВ:

13.02.2026 до Донецького окружного адміністративного суду, через систему “Електронний суд”, надійшов адміністративний позов адвоката Токарєвої Олени Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України з вимогами:
- визнати протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) у звільненні з військової служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з вересня 2017 року проходить військову службу за контрактом у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ). Вказав, що у січні 2026 року він звернувся до начальника прикордонної мінометної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону з рапортом про звільнення його з військової служби у зв`язку із сімейними обставинами на підставі підпункту «г» пункту 3 частиною 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та абзацу 10 пункту 3 частиною 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме – у зв`язку з необхідністю здійснення ним постійного стороннього догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду. 
Вказав, що ним були надані всі письмові докази, якими підтверджено його право на звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. Оскільки відповідач відмовив у задоволенні зазначеного рапорту, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідач позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач вказав, що не у всіх випадках особа, якій видано висновок ЛКК за формою № 080-4/о, потребує саме постійного догляду, в той час як соціальні послуги за таким висновком можуть надаватись: постійно, періодично, тимчасово. Зазначив, що поданий позивачем Висновок від 27.11.2025 не містить інформації, достатньої для прийняття обґрунтованого та законного рішення, у зв`язку з чим підстави для прийняття рішення військовою частиною НОМЕР_4 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби відсутні.
Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду від 18.02.2026 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_5 .
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_6 від 03.03.2018.
ОСОБА_1 з 06.09.2017 проходить військову службу за контрактом у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), що підтверджується матеріалами справи та не є спірним між сторонами.
Дружина позивача, ОСОБА_2 - є особою з інвалідністю ІІ групи, яка потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується відповідним висновком лікарської консультативної комісії (далі - ЛКК).
04.01.2026 до начальника прикордонної мінометної застави другої прикордонної комендатури швидкого реагування НОМЕР_1 прикордонного загону надійшов рапорт майстер-сержанта ОСОБА_1 , у якому позивач просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення з військової служби у запас відповідно до пп. "г" п. 3 ч. 5 та абзацу 10 пункту 3 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особовою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду.
До рапорту позивач додав нотаріально завірені копії: 
- свідоцтва про одруження; 
- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 АГГ № 345904 від 08.12.2023; 
- висновку (форма № 080-4/о) № 1118 від 27.11.2025 «Про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хворі особи не можуть самостійно пересуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі»; 
- довідки ЛКК по потребу в постійному сторонньому догляді за станом здоров`я від 27.11.2025 до висновку № 1118.
Листом від 16.01.2026 начальник НОМЕР_1 прикордонного загону повідомив позивача про відсутність підстав для звільнення з військової служби, додавши Протокол №1 засідання атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону від 14.01.2026 (де позивач значиться за №11).
В обґрунтування відмови зазначено, що Висновок від 27.11.2025 №1118 не містить інформації, достатньої для прийняття обґрунтованого та законного рішення, у зв`язку з чим підстави для прийняття рішення військовою частиною НОМЕР_4 щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби відсутні. 
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не звільнення його з військової служби за наявності відповідних підстав, звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд зазначає наступне.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 2232-ХІІ).
Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з частинами третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону №2232-ХІІ.
За змістом підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинної у спірний період) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час проведення мобілізації та дії воєнного стану на підставах, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Отже, однією з підстав для звільнення військовослужбовця (як такого, що висловив своє небажання продовжувати проходження військової служби) з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини є необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Спірним питанням у межах цієї справи є оскаржене рішення, яким відмовлено у звільненні позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи. 
Суд зазначає, що з рапорту позивача та доданих до нього підтверджуючих документів вбачається, що позивач мав право на звільнення з військової служби із зазначених ним підстав.
Посилання відповідача в оскарженому рішенні на таку підставу відмови у звільненні позивача як те, що до рапорту не додано документів, що підтверджуються необхідність здійснення постійного догляду за дружиною, - є неприйнятними з огляду на наступне.
Так, згідно з довідкою до акта огляду МСЕК Серія 12 ААГ № 345904 від 08.12.2023 дружині позивача, ОСОБА_2 , Волинським обласним бюро МСЕ Кардіологічним спеціалізованим МСЕК 04.12.2023 встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання «Так» пов`язане з проходженням військової служби. Інвалідність встановлена довічно.
При цьому, через два роки, рішенням ЛКК Товариства з обмеженою відповідальністю Клініка сімейної медицини «БІХЕЛСІ» від 27.11.2025 ОСОБА_2 встановлено діагноз: ДПОА, генералізована форма. Двобічний коксартроз, І-ІІ ступ.,НДС ІІ-ІІІ Хронічна вертоброгенна радикулопотія, кила дисків L5-L1, протрузія L4-L5 IХС. Стабільна СНДК ІІІ гіпертонічна хвороба ІІ ст. СП ІІ А. Гіпотеріоз важка форма. Аліментарне ожиріння ІІІ ст. За станом здоров`я ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Згідно з Висновком №118 про наявність порушення функцій організму через які невиліковні хвороби особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 27.11.2025 ОСОБА_2 потребує отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. 
Вказані вище документи були додані до рапорту позивача.
Суд зазначає, що механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення), затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170. 
Відповідно до пункту 12.11 розділу XIІ Інструкції перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції. 
Згідно з підпунктом 23 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , подаються: 
- копія свідоцтва про шлюб;
- один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
- висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, про потребу в постійному догляді.
Отже, Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, визначає два документи альтернативно для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою або висновок медико-соціальної експертної комісії, або лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я. 
Отже, доданий до рапорту позивача висновок ЛКК (лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я) є документом, який підтверджував необхідність здійснення постійного догляду за особою – дружиною позивача.
Суд не приймає до уваги твердження відповідача на те, що висновок ЛКК не відповідає встановленій формі, оскільки наданий позивачем висновок містить всі відомості, що передбачені формою 080-4/о, яка підлягала застосуванню на час його видачі та відповідає наказу Міністерства охорони здоровя України від 09.03.2021 №407. 
Суд зазначає, що такий висновок є чинними протягом строку, на який він був виданий.
Суд вважає помилковим посилання відповідача на Положення про медико-соціальну експертизу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317, оскільки станом на час подання та розгляду рапорту позивача вказана постанова втратила чинність (01.01.2025).
Відповідно до Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. № 1338 Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи, встановлення інвалідності відбувається під час проведення оцінювання повсякденного функціонування особи.
Пункт 1 Порядку встановлено, що цей Порядок визначає процедуру проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання), а саме повнолітніх громадян України, іноземців або осіб без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах, з обмеженнями повсякденного функціонування або з інвалідністю (далі - особа) з метою встановлення причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно спортивній, соціальній та психологічній реабілітації, а також складення та затвердження індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю на основі комплексного реабілітаційного обстеження особи та індивідуального реабілітаційного плану (за наявності).
Відповідно до пункту 40 Порядку, за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства: ступеня обмеження життєдіяльності особи; потреби у продовженні тимчасової непрацездатності; інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують; ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках); наявності медичних показань на право одержання особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю, яка має порушення опорно-рухового апарату, автомобіля і протипоказання до керування ним, що визначаються відповідно до переліку медичних показань і протипоказань, затвердженого МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики; потреби у постійному сторонньому догляді; потреби в отриманні соціальної, психолого-педагогічної, професійної, трудової та/або фізкультурно-спортивної реабілітації; обсягів та видів необхідних допоміжних засобів реабілітації та/або медичних виробів; потреби в отриманні реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я та у разі визначення такої потреби головуючий формує електронне направлення для надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я відповідно до Порядку організації надання реабілітаційної допомоги у сфері охорони здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2021 року № 1268 Питання організації реабілітації у сфері охорони здоров`я (Офіційний вісник України, 2021 р., № 97, ст. 6315); ступеня стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування; причини смерті особи з інвалідністю або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений експертною командою у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім`ї померлого.
Відповідно до пункту 12 Критерій встановлення інвалідності, затвердженої постановою КМУ від 15.11.2024 № 1338 (далі- Критерії № 1338) друга група інвалідності встановлюється, якщо особа має виражений ступінь (2 ступінь) обмеження одного або кількох критеріїв життєдіяльності людини, що зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами.
До II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені порушення та їх комбінації, які в сукупності спричиняють виражене (2 ступінь) обмеження життєдіяльності особи та її працездатності.
Відповідно до переліку відомостей, що містяться в рішенні експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи вноситься рішення щодо визначення потреби в постійному догляді.
Як наголошує відповідач, позивачем, на підтвердження факту потреби в здійсненні постійного догляду, було додано до рапорту висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі за формою №080-4/о.
На думку, відповідача цей висновок не може виступати підтвердженням, оскільки відповідно до нього дружині позивача, рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду, а не вказано необхідність постійного стороннього догляду.
Разом з тим, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункт 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить: 1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку; 2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності; 3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження; 4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи: 1) форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці, відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»; 2) висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».
Згідно з пунктами 2, 3 цієї Інструкції такий висновок надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги; висновок заповнюється членами лікарської комісії на підставі заповненої лікарем загальної практики-сімейної медицини форми первинної облікової документації №025/о «Медична карта амбулаторного хворого №__», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.02.2012 № 110, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 28.04.2012 за № 661/20974.
Також повноваження ЛКК визначені в наказі Міністерства охорони здоров`я України 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання».
Так, у затвердженій вказаним наказом Інструкції мова йде про те, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу видається лікарською консультативною комісією закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю (пункт 1). Висновок ЛКК надається особі, що звернулася із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров`я, у структурі якого перебуває ЛКК (пункт 8).
Стосовно осіб, які за станом здоров`я нездатні до самообслуговування і потребують постійно стороннього догляду, то такі повноваження віднесені до ЛКК закладу охорони здоров`я, які мають право приймати, зокрема: 1) висновок або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною 16-річного віку; 2) висновок про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою № 080-4/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 3) висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціального послуги з догляду на непрофесійній основі (за формою №080-2/о), з рекомендаціями щодо отримання відповідних послуг; 4) висновок щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667.
Такий правовий підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постановах від 21.02.2024 у справі № 120/1909/23, від 11.04.2024 у справі № 420/16689/23, від 13.06.2024 у справі № 520/21316/23 за подібних обставин справи, суті спору і правового регулювання.
Системний аналіз зазначених вище положень нормативно-правових актів свідчить, що необхідність постійного стороннього догляду може підтверджуватися також відповідним медичним висновком ЛКК в наступних випадках:
- особам з порушенням функцій організму внаслідок невиліковної хвороби, через які вона не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися (форма 080-4/о);
- громадянам похилого віку з когнітивними порушеннями, внаслідок яких вони потребують постійного догляду (форма 080-2/о);
- людям з інвалідністю I чи II групи, що виникла внаслідок психічного розладу (за формою, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667).
Отже з огляду на зазначене вище, дружина позивача, ОСОБА_2 , є особою з інвалідністю ІІ групи, яка за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду.
Таким чином, відмова відповідача у звільненні позивача з військової служби щодо неналежності наданої ним висновку (за формою №080-4/о) № 1118 від 27.11.2025 як доказу, що підтверджує наявність обставин, передбачених підпунктом "г" пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" є необґрунтованою. 
Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи, суд зазначає наступне.
Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована, зокрема, у постановах від 14.09.2021 у справі № 320/5007/20 та від 27.09.2021 у справі №380/8727/20, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними); відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею; завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади; принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності; перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства; адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Разом з тим повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах, зокрема від 23.12.2021 у справі №480/4737/19, від 13.10.2022 у справі №380/13558/21.
Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) у звільненні з військової служби ОСОБА_1 згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” та зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) повторно розглянути рапорт щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби та прийняти рішення за результатами розгляду з урахуванням висновків суду.
Отже, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи, не підлягає задоволенню.
Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 262, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:

Адміністративний позов адвоката Токарєвої Олени Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_3 ) у звільненні з військової служби ОСОБА_1 згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”.
Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) повторно розглянути рапорт про звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) з військової служби згідно з підпунктом “г” пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу” з підстав, що зазначені в абзаці 10 пункту 3 частині 12 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, прийнявши рішення за результатами розгляду з урахуванням висновків суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/). 

Суддя В.С. Дмитрієв