ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
головуючий суддя у першій інстанції: Маєцька Н.Д.

16 квітня 2026 року	Львів	Справа № 260/7448/25 пров. № А/857/7511/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі № 260/7448/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
23.09.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області у якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення №38 від 20.06.2025р. про відмову у призначенні пенсії по втраті годувальника;
- зобов`язати призначити пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.12.2025р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.12.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) є матір`ю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), що підтверджуються свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 22 лютого 2021 року та змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .
19.06.2025р. ОСОБА_2 (матір позивача) звернулася до Головного управління ПФ України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на пасинка загиблого ОСОБА_5 . 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області від 20 червня 2025 року № 38 відмовлено у призначенні пенсії по втраті годувальника на пасинка. 
Із змісту оскаржуваного рішення видно, що згідно п.3 розд. ІІ Порядку до заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника додається зокрема довідка про те, що пасинок або падчерка не одержують аліментів від батька. У мотивувальній частині рішення Хустського районного суду № 309/5490/24 від 03.03.2025р., зазначено, що відповідно до рішення Савранського районного суду Одеської області від 17.02.2021р. у справі № 512/131/18, батько ОСОБА_1 06.10.2011р. – ОСОБА_7 має заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів боржником ОСОБА_7 станом на 01.12.2024р. у ВП № 55246787. 
В оскарженому рішенні зазначено, що згідно наданої довідки № 21.20-28961 від 03.06.2025р. на виконанні у відділі Державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області знаходиться виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_1 в розмірі 1/4 частини від усіх доходів на місяць, але не менше ніж 50% від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з 30.08.2017р. до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992р. №2262-ХІІ (далі - Закон №2262) визначаються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
В ст.29 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" видно, що пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті .
Із змісту ст.30, ст.31 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" видно, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (ст.31).
Незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.
Члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
ч.2 ст.34 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" встановлено, що мають право на пенсію в разі втрати годувальника пасинок і падчерка, якщо вони не одержували аліментів від батьків, мають право на пенсію нарівні з рідними дітьми.
Отже, право пасинка на отримання пенсії в разі втрати годувальника (вітчима) обумовлюється відсутністю факту одержання аліментів від батька.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2025 року у справі № 309/5190/24, яке набуло законної сили, встановлено факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на утриманні вітчима ОСОБА_5 , військовослужбовця з 2021 року по день його загибелі ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання ним обов`язків військові служби, за обставин, пов`язаних із захистом Батьківщини, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації. 
ч.4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Савранським відділом Державної виконавчої служби у Подільському районі Одеській області видано ОСОБА_8 довідку від 03.06.2025р. № 21.20-28961 про те, що вона не отримувала аліменти від ОСОБА_7 у період з 01.05.2024 року - 01.05.2025 року згідно з виконавчим листом № 512/403/17, який видано Савранським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 щомісячно аліменти на утримання сина ОСОБА_1 , в розмірі 1/4 частини всіх доходів на місяць, але не менше ніж 50 % від встановленого законом прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з 30.08.2017р. до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
ч.ч.1-2 ст.179 Сімейного кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
ч.4 ст.194 Сімейного кодексу України передбачено, що заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.
У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (ч.1 ст.196 Сімейного кодексу України).
Отже, поняття «отримання аліментів» не є тотожним із поняттям «стягнення аліментів за рішенням суду», оскільки сам факт наявності судового рішення про стягнення з батька дитини аліментів на користь дитини не виключає можливість ухилення батька дитини від виконання рішення суду та, відповідно, виплати аліментів.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що до заяви про призначення пенсії подано довідку Савранського відділу Державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області № 21.20-28961 від 03.06.2025р. про неотримання ОСОБА_2 аліментів від ОСОБА_7 .
Вищевказані відомості, що підтверджують факт неотримання аліментів від ОСОБА_7 , не спростовані апелянтом.
Крім того, відповідно до п.п.7 п.1 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007р. № 3-1 при прийманні документів працівник органу, що призначає пенсію: надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем, баз даних згідно п.15 розділу II цього Порядку.
Водночас, під час розгляду справи апелянт не надав доказів здійснення запитів (при розгляді заяви позивача про призначення пенсії) для отримання необхідних відомостей з державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних для встановлення факту отримання або неотримання аліментів від ОСОБА_7 .
Як наслідок, враховуючи пасивну пенсійного органу, вірним є висновки суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області № 38 від 20.06.2025р. про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
ст.50 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" встановлено, що членам сімей осіб з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, та пенсіонерів з їх числа, які набули право на пенсію після смерті годувальника, - з дня виникнення права на пенсію, а батькам або дружині (чоловікові), які набули право на пенсію у разі втрати годувальника, - з дня звернення за пенсією.
Пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.
Як видно з матеріалів справи, факт перебування позивача на утриманні ОСОБА_5 з 2021р. по день загибелі ІНФОРМАЦІЯ_3 підтверджено рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 03 березня 2025 року у справі № 309/5190/24. Тобто, право на пенсію у разі втрати годувальника виникло у позивача з дня смерті ОСОБА_5 . 
В той же час, із заявою про призначення пенсії позивач звернувся 19 червня 2025 року, тобто з пропуском строку визначеного ст. 50 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". 
Враховуючи положення ст. 50 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" необхідно призначити позивачу пенсію по втраті годувальника з 19 червня 2024 року (не більше як за 12 місяців перед зверненням). 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області – залишити без задоволення, а Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі № 260/7448/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель