Справа № 127/35848/25
Провадження № 22-ц/801/754/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року	Справа № 127/35848/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Оніщука В.В., Копаничук С.Г., 
розглянув у порядку письмового провадження справу № 127/35848/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2026, ухвалене у складі судді Борисюк І.Е. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 16.01.2026, - 
в с т а н о в и в :

13.11.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» (далі – ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив : (1) стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором № 726559188 від 3.02.2025 в сумі 33150,74 грн, з яких: 10700,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 21915,74 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом; 535,00 грн заборгованість по комісії за надання кредиту; (2) стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» судовий збір в розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 726559188, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в сумі 10700, 00 гривень на свою банківську карту № НОМЕР_1 . 
8.04.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/30, у відповідності до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема, до відповідачки за договором № 726559188 від 3.02.2025. Всупереч умовам кредитного договору відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка становить 33150,74 грн, з яких: 10700,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 21915,74 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом; 535,00 грн заборгованість по комісії за надання кредиту. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон плюс» заборгованість за кредитним договором № 726559188 від 3.02.2025 в сумі 14380,80 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон плюс» судовий збір в сумі 1050,84 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2169,00 грн. Решту судових витрат залишено за ТОВ «Таліон плюс».
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Таліон Плюс» подано апеляційну скаргу (вх №1810/26-вх від 12.02.2026), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить : скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача, а саме : 2422,40 грн судовий збір за подання позовної заяви; 5000 грн витрати на правничу допомогу; 3633,60 грн судовий збір за подання апеляційної скарги. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що : рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнені повної суми відсотків з кредитним договором є незаконним та необґрунтованим, не ґрунтується на умовах договору погодженого між сторонами, погодженого між сторонами строку кредитування, зокрема п. 3.1, 3.4, 7.3, 8.1, 8.3, 8.7.2, 8.10, 8.14, 11.1, 11.5; того, що 1.09.2025 кредитний договір було достроково розірвано на підставі п.7.2.2 та 9.1.1.7, про що було повідомлено відповідача.
У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
ТОВ «Таліон плюс» подано апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2026 у справі з ціною позову (33150.74 грн), що є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (99840 грн).
Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України). 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України. 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України. 
У справі встановлено наступні обставини.
3.02.2025 ОСОБА_1 ознайомилась із паспортом споживчого кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і подала заявку на отримання грошових коштів в кредит /а.с. 23-25/.
3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір № 726559188, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 10700,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальниця, в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору /а.с. 25 зв. – 37/.
Підписуючи вищевказаний договір відповідачка підтвердила, що отримала від кредитодавця до укладення вищевказаного договору інформацію, вимоги надання якої передбачені законодавством України, в тому числі інформацію передбачену ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», яка необхідна для отримання споживчого кредиту, включаючи інформацію, що наведена в Паспорті споживчого кредиту та Правилах; інформація надана кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства України та забезпечує правильне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання (п. 14.10). 
8.04.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/30, у відповідності до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 726559188 від 03.02.2025 /а. с. 15-19 зв/.
З витягу із Реєстру прав вимоги вбачається відступлення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржника за кредитним договором № 726559188 від 3.02.2025 ОСОБА_1 /а. с. 18-19/.
На виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Таліон плюс» 17.04.2025 сплатило ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» фінансування, що підтверджується відповідною платіжною інструкцією. /а. с. 19 зв./.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено перерахування відповідачу кредиту в сумі 10700,00 грн.Умовами договору чітко визначено строк кредитування першого траншу, який у цій справі був єдиним 30 днів (до 5.03.2025) і пролонгація строку кредитування можлива виключно за умови вчинення позичальником дій чітко визначених п. 3.2 і п. 3.3 цього договору. Правомірним є нарахування відсотків за користування кредитними коштами в межах строку кредитування за період з 3.02.2025 до 5.03.2025. У відповідності до умов вищевказаного договору, зокрема п. 8.3 і п. 8.7, відсотки за користування кредитом в межах строку кредитування – з 03.02.2025 до 05.03.2025 становлять 3145,80 гривень (10700,00 гривень х 0,98 % х 30 днів) (п. 8.3). Суд прийшов до висновку про стягнення на його користь з відповідача заборгованості за кредитним договором № 726559188 від 3.02.2025 в сумі 14380,80 гривень, з яких: 10700,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 3145,80 грн заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами за період з 3.02.2025 до 5.03.2025; 535,00 грн заборгованість по комісії за надання кредиту. В іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. 
Висновок суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне. 
Щодо доведеності укладення договору кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 ..
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.
Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).
У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.
У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами (частина перша статті 13 Закону України «Про споживче кредитування»).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як установлено судом першої інстанції, 3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 726559188. Договір підписано одноразовим ідентифікатором /а. с.25- 37/.
У постанові Верховного Суду від 7.10.2020 по справі № 127/33824/19 зроблено правовий висновок, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
В силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на відповідача.
Укладання кредитного договору в електронному вигляді регулюється Законом України «Про електронну комерцію». Такий договір укладається шляхом акцепту оферти через інформаційно-телекомунікаційну систему, із застосуванням електронного підпису, зокрема — одноразового ідентифікатора. Електронний договір, підписаний у передбаченому законом порядку, прирівнюється до письмового.
Особа, що укладає електронний договір, має бути ідентифікована за допомогою особистих даних (паспорт, ІПН, телефон, банківська картка тощо). Відповідно до законодавства, факт входу користувача в особистий кабінет, подання заявки, акцепт умов та підтвердження через одноразовий ідентифікатор свідчать про волевиявлення на укладення договору.
Відповідачем не надано доказів, що у цій справі договір кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025, укладено між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 з порушенням вимог законодавства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем укладання договору кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 .
Щодо відступлення права вимоги за договором кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 ..
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним (постанові Верховного Суду від 7.02.2018 у справі № 2-2035/11, постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-979цс15).
У справі встановлено, що 8.04.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № МВ-ТП/30, у відповідності до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога передало (відступило) ТОВ «Таліон плюс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 726559188 від 3.02.2025 /а. с. 15-19 зв/.
Відповідно до платіжної інструкції 1427 від 17.04.2025 ТОВ «Таліон Плюс» перерахувало ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» плату за відступлення права вимоги згідно договору факторингу № МВ-ТП/30 від 08.04.2025 /а. с. 19/.
Доказів того, що договір факторингу № МВ-ТП/30 від 8.04.2025, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» визнано недійсним суду не надано, а тому колегія суддів вважає, що позивачем надано докази, які підтверджують ту обставину, що ТОВ «Таліон плюс» набуло статус нового кредитора за договором кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 ..
Щодо доведеності розміру заборгованості.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У постанові Верховного Суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 зазначено, що: в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 726559188, відповідно до умов якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язалось надати ОСОБА_1 кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 10700,00 гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальниця, в свою чергу, зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору /а.с. 25 зв. – 37, 103-105, 111-113/.
Відповідно до договору кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було погоджено наступні умови :
-договір набирає чинності з моменту підписання та діє протягом 5 (п`яти) років, або до його дострокового розірвання (п.11.1); 
-кінцева дата повернення кредиту встановлена 5.03.2030 (п. 7.3); 
-за користування кредитними коштами позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти (п.8.1);
-процента ставка за користування кредитом є Базовою процентною ставкою. Процентна ставка за договором є фіксованою і не підлягає зміні кредитодавцем в односторонньому порядку в сторону погіршення для позичальника (п.8.2); 
-базова процентна ставка складає 0,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться в позичальника за кожен день користуванням ним, що становить 357,70 відсотків річних (п.8.3); 
-процентна ставка нараховується щоденно до дня закінчення строку дії договору (п.8.10);
1.09.2025 кредитний договір було достроково розірвано на підставі п.7.2.2 т 9.1.1.7 /а. с. 129/.
Відповідно до розрахунку заборгованості за договором кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025 заборгованість ОСОБА_1 становить 33150,74 грн, з яких: 10700,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 21915,74 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом (період з 3.02.2025 по 31.08.2025); 535,00 грн заборгованість по комісії за надання кредиту /а. с. 20-22/.
Відповідач після закінчення строку дисконтного періоду свої зобов`язання відповідно до умов договору не виконала, строк кредитування продовжувався, нарахування відсотків відбулось в межах строку кредитування.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). 
За таких обставин, враховуючи положення частини першої статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що строк кредитування становив 30 днів та відмовив у стягненні заборгованості по процентам в повному обсязі. 
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заслуговує на увагу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором № 726559188 від 3.02.2025 в сумі 33150,74 грн, з яких: 10700,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 21915,74 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом; 535,00 грн заборгованість по комісії за надання кредиту.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
В суді першої та апеляційної інстанцій ТОВ «Таліон Плюс» понесено судові витрати в розмірі 2422,40 грн судовий збір за подання позовної заяви, 5000 грн витрати на правову допомогу /а. с. 53 зворотна сторона, 55-61/, 3633,60 грн судовий збір за подання апеляційної скарги. 
Враховуючи наведене, те, що позовні вимоги задоволено, відтак з відповідача слід стягнути на користь позивача 2422,40 грн судовий збір за подання позовної заяви, 5000 грн витрати на правову допомогу, 3633,60 грн судовий збір за подання апеляційної скарги. 
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.01.2026 скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» (ЄДРПОУ 39700642) заборгованість за договором кредитної лінії № 726559188 від 3.02.2025 в сумі 33150 гривень 74 копійки, з яких: 10700,00 грн заборгованість по тілу кредиту; 21915,74 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом; 535,00 грн заборгованість по комісії за надання кредиту.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» (ЄДРПОУ 39700642) судові витрати в розмірі 2422 гривень 40 копійок судовий збір за подання позовної заяви, 5000 гривень витрати на правову допомогу, 3633 гривень 60 копійок судовий збір за подання апеляційної скарги, всього 11056 гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя     Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

С. Г. Копаничук