Справа № 369/2820/25
Провадження № 2/369/3055/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.03.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Фінагеєвої І.О.,
за участю секретаря Іларіонова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/2820/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на самостійному вихованні та утриманні батька,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на самостійному вихованні та утриманні батька.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у період часу з 09 березня 2013 року до 12 серпня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб було зареєстровано 09 березня 2013 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено відповідний актовий запис № 412 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року шлюб було розірвано.
Під час перебування у зареєстрованому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 була народжена донька ОСОБА_4 , батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, 29 березня 2017 року складено відповідний актовий запис № 1225
Зазначає, що після розірвання шлюбу донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно мешкає з Позивачем та знаходиться виключно на його вихованні та утриманні. Відповідач, після розірвання шлюбу з донькою не проживає, її не відвідує, у вихованні та матеріальному утриманні участі не бере взагалі. Відповідач не має постійного місця проживання в Україні, постійно мешкає закордоном, а саме в Канаді, там же і працює, має візу та офіційний дозвіл на роботу в Канаді. Якщо і приїжджає в Україну то не до доньки, доньку не відвідує, подарунки не дарує та взагалі ніякої участі в житті дитини не бере.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року було визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (з Позивачем). В зазначеному рішенні суду, окрім іншого констатовано, що дитина залишається проживати з батьком, та саме на нього (батька) покладено обов`язок по утриманню, піклуванню, навчанню, вихованню, забезпечення безпеки дитини.
Вказує, що здатний забезпечити доньку і вихованням і належним утриманням. Позивач має у своїй власності квартиру де він разом з донькою постійно проживає, має автомобіль який використовує в тому числі і для задоволення потреб дитини, є фізичною особою - підприємцем, має постійний, стабільний та достатній рівень доходу. Раніше дитина відвідувала заклад дошкільної освіти, наразі навчається в академічному ліцеї. Тобто позивачем, власними зусиллями, забезпечується належне виховання та утримання дитини.
Зазначає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років має для нього важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокий батько» і надасть можливість позивачу оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, змінити місце проживання дитини та виїхати з дитиною за кордон без документального оформлення згоди від матері.
Вказує, що має мобілізаційний вік та є військовозобов`язаним, перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на відстрочку від призову на військову службу так як самостійно виховує та утримує дитину віком до 18 років.
Стверджує, що 18 травня 2024 року а також пізніше відбулись зміни в законодавстві, що регулює призов на військову службу під час мобілізації, в тому числі змінились підстави та порядок оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особам які мають право на відстрочку. Новим законодавством було конкретизовано підстави для відстрочки та визначено якими документами підтверджується кожна з підстав.
Зазначає, що «новим» законодавством визначено та прямо передбачено, що самого факту самостійного виховання та утримання військовозобов`язаним дитини, для оформлення йому відстрочки, недостатньо, необхідне рішення суду, та конкретизовано яке саме рішення суду є обов`язковою передумовою та має бути обов`язково надано до відповідного ТЦК та СП для підтвердження наявності права на відстрочку у разі самостійного виховання та утримання військовозобов`язаним дитини віком до 18 років - рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
На підставі викладеного, позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд: 
- встановити факт самостійного виховання та утримання батьком- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 своєї неповнолітньої доньки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , без участі матері- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ;
- встановити факт, що матір неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_2 не бере участі у її вихованні та утриманні.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано час на усунення недоліків.
28 березня 2025 року до суду надійшла уточнена позовна заява про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на самостійному вихованні та утриманні батька.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 листопада 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, останній подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату та час судового розгляду повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. 
Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, про дату та, час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили. 
Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 09 березня 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що складено відповідний актовий запис № 412.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 29 березня 2017 року Солом`янським районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 серпня 2021 року у справі № 369/3941/21 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.
Відповідно до Довідки №04-19/405 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 з 04 квітня 2017 року по теперішній час та ОСОБА_1 з 22 вересня 2016 року по теперішній час.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до характеристики, виданої Комунальним закладом «Святопетрівський заклад дошкільної освіти «Буратіно» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 11 липня 2023 року №34, ОСОБА_4 зарахована та відвідує КЗ «Святопетрівський заклад дошкільної освіти «Буратіно» з 01 вересня 2020 року. Від початку відновлення роботи дитячого садка під час воєнного стану в Україні, з 16 травня 2022 року дитину до закладу приводить і забирає батько - ОСОБА_1 . 
Відповідно до характеристики, наданої директором Святопетрівського академічного ліцею від 21 січня 2025 року, ОСОБА_4 вступила до школи у 2023 році та навчається у 2-Г класі. Вихованням та утриманням ОСОБА_7 займається батько, який займався організацією навчання дитини в ліцеї, надавав необхідні документи. ОСОБА_1 підтримує тісний зв`язок зі школою, постійно відвідує батьківські збори, зустрічається з вчителем для індивідуальних консультацій, цікавиться успіхами доньки, виконує рекомендації вчителя.
Відповідно до Декларації №0001-А096-26АО про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, від 20 березня 2023 року ОСОБА_1 було обрано лікаря для надання первинної медичної допомоги ОСОБА_4 в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.
Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 24 липня 2023 року ОСОБА_1 є фізичною особою – підприємцем, основним видом діяльності якого є оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього.
Відповідно до копії військово-облікового документа «Резерв+» ОСОБА_1 є військовозобов`язаним.
Згідно з копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон серія та номер НОМЕР_4 , виданого 09 липня 2018 року ОСОБА_2 має візу до Канади.
Відповідно до копії дозволу на роботу серія та номер ЕА032689145, виданого 31 березня 2023 року, ОСОБА_2 має офіційний дозвіл на роботу в Канаді строком до 30 березня 2026 року.
Матеріалами справи встановлено, що станом на день розгляду справи позивач та відповідач проживають окремо, кожен веде самостійне життя, що не заперечувалось сторонами.
Згідно з частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 травня 2024 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 . Рішення набрало законної сили та відповідачем не оскаржувалося.
На момент розгляду справи дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає з батьком. 
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України).
Таким чином з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).
Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дитини.
У ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З огляду на викладене ця справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини.
Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, провадження № 14-132цс23).
Визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.
Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини.
Саме по собі проживання матері окремо та проживання малолітньої доньки разом з батьком не може розцінюватися, як самостійне виховання та утримання дитини її батьком без участі матері.
З матеріалів справи не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що матір дитини позбавлена фактичної змоги виконувати свої батьківські обов`язки.
Основним критерієм для фактичного визначення статусу одинокого батька є виховання та утримання дитини без участі матері. Отже, суду мають бути надані докази, які з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі одного з батьків у вихованні та утриманні дитини.
Враховуючи закріплений в сімейному законодавстві принцип невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання та утриманні дитини, суд вважає, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини за рішенням суду для цілей визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» можливо коли особа самостійно виховує дитину з інших підстав, які прямо не визначені в ст. 23 вказаного закону та за умови, що такі підстави пов`язані із об`єктивною неможливістю іншим з батьків виконувати свої батьківські обов`язки, наприклад, тривала хвороба, зникнення безвісти до визнання судом безвісно відсутніми, перебування на тимчасово окупованій території, тощо.
У цій справі встановлено, що матір батьківських прав відносно малолітньої доньки не позбавлена, жодних перешкод у спілкуванні з дитиною її колишній чоловік ОСОБА_1 не здійснює, при можливості вона має безперешкодний доступ у спілкуванні з дитиною.
Твердження позивача про те, що відповідач самоусунулась як від виховання, так і від утримання спільної з позивачем дитини, її долею не цікавиться, не відвідує, до себе для спілкування не бере, не знайшли підтвердження матеріалами справи, а тому не можна дійти висновку, що позивач самостійно, без будь-якої участі матері виховує та утримує дитину.
Обов`язок утримувати дитину покладено законом на її батьків (ст. 180 СК України).
На переконання суду у такій справі має бути доведено не лише відсутність участі у вихованні, а й в утриманні дитини, що визначено положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку».
Докази на підтвердження обставин за яких мати дитини була б позбавлена можливості спілкування, виховання та утримання малолітнього доньки суду не надано, мати дитини не позбавлена обов`язку щодо виховання та піклування про дитину, а тому, суд вважає, що відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком без участі матері.
З аналізу положень ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» вбачається, що законодавець у пункті 4 ч. 1 наведеної норми встановив право на відстрочку від призову на військову службу для осіб, які самостійно виховують та утримують дитину за встановлених судом відповідних обставин для підтвердження такого факту, які можуть бути різними у різних життєвих ситуаціях, однак безумовно такі обставини мають бути об`єктивними, дійсними та непереборними, як то: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки з виховання та утримання дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо.
У цій справі позивачем факту самостійного виховання та утримання дитини без участі матері не доведено, тому підстав для задоволення вказаних вимог немає.
Крім того, судом встановлено, що рішення про встановлення самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років позивачу необхідно для підтвердження права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
При цьому слід звернути увагу, що приватно - правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 200, 206, 247, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на самостійному вихованні та утриманні батька, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя          Інна ФІНАГЕЄВА