Справа № 161/19032/25 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/417/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2025 року
В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ФК «ЄАПБ») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 червня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений в електронній формі договір кредитної лінії № 426897139, який підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором BDEP. Згідно з умовами договору товариство зобов`язалося надати відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Позичальник отримала від товариства у тимчасове платне користування кредитні кошти у розмірі 8 200 грн, шляхом перерахування їх ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 15 червня 2024 року на банківську карту відповідача № НОМЕР_1 . 
Проте, користуючись кредитними коштами відповідач платежів на повернення кредиту не здійснювала, у зв`язку з чим заборгованість за кредитним договором склала 19 557 грн, з яких: 8 200 грн – заборгованість по тілу кредиту; 7 257 грн – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4 100 грн – неустойка.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № 28/1118-01. Додатковою угодою № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року сторони погодили викласти текст договору у новій редакції. Згідно з реєстром боржників № 297 від 13 серпня 2024 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року. ТОВ «Таліон Плюс» додатково нарахувало відповідачу проценти за користування кредитом в межах строку кредитування за 85 днів за період з 14 серпня 2024 року до 06 листопада 2024 року включно у розмірі 10 455 грн.
27 лютого 2025 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 27/0225-01, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року у розмірі 30 012 грн, з яких: 8 200 грн – заборгованість по тілу кредиту; 17 712 грн – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4 100 грн – неустойка. 
Позивач зазначав, що у разі сплати відповідачем коштів на рахунок первісного кредитора вони були б перераховані на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» та зараховані на погашення існуючої заборгованості. 
Однак, всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконала свого зобов`язання. Після відступлення товариству права грошової вимоги до відповідача, остання не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки первісного кредитора. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 27 лютого 2025 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювало нарахування жодних штрафних санкцій.
Ураховуючи наведене, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року у розмірі 30 012 грн, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року у розмірі 11 890 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 січня 2026 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2025 року у цій справі залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ТОВ «ФК «ЄАПБ».
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Суд не звернув уваги на те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставину переходу права вимоги за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року до відповідача ОСОБА_1 від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», та від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» Миколаєнко В. М., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі, а наведені в апеляційній скарзі доводи щодо скасування рішення суду, є безпідставними. 
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 02 квітня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що 15 червня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений в електронній формі договір кредитної лінії № 426897139, який підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором BDEP. Згідно з умовами договору товариство зобов`язалося надати відповідачу кредитні кошти на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити проценти за їх користування відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі, на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». 
Позичальник отримала від товариства у тимчасове платне користування кредитні кошти у розмірі 8 200 грн, шляхом перерахування їх ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» 15 червня 2024 року на банківську карту відповідача № НОМЕР_1 , яка була вказана нею при укладанні кредитного договору. Факт перерахування кредитних коштів у визначеному умовами кредитного договору розмірі на згадану платіжну картку підтверджується платіжним дорученням від 15 червня 2024 року.
Однак, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість у розмірі 19 557 грн, з яких: 8 200 грн – заборгованість по тілу кредиту; 7 257 грн – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4 100 грн – неустойка.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № 28/1118-01. Додатковою угодою № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року сторони погодили викласти текст договору у новій редакції. Згідно з реєстром боржників № 297 від 13 серпня 2024 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року. ТОВ «Таліон Плюс» додатково нарахувало відповідачу проценти за користування кредитом в межах строку кредитування за 85 днів за період з 14 серпня 2024 року до 06 листопада 2024 року включно у розмірі 10 455 грн.
27 лютого 2025 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладений договір факторингу № 27/0225-01, згідно з умовами якого до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року у розмірі 30 012 грн, з яких: 8 200 грн – заборгованість по тілу кредиту; 17 712 грн – заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 4 100 грн – неустойка. 
Позивач після набуття права вимоги до відповідача додатково проценти не нараховував.
Платежів на повернення кредитної заборгованості первісному кредитору чи фактору відповідач не вносив.
Звертаючись до суду з цим позовом, ТОВ «ФК «ЄАПБ» у своїх вимогах зазначало, що відповідач умови кредитного договору не виконала, кредит не повернула, проценти за користування ним не сплатила, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість у розмірі у розмірі 30 012 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь товариства.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним у письмовій формі.
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства чи за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. 
Зазвичай електронні кредитні договори підписуються за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
На підтвердження укладення кредитного договору № 426897139 від 15 червня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» позивач надав електронний доказ в паперовій формі. Договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором BDEP, який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частин 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що відповідач ознайомилася та погодилася з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі кредитний договір.
Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно з ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). 
Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 
Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі №465/646/11 (провадження № 14-222цс18). 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з того, що позивач надав належний розрахунок заборгованості на підтвердження розміру заборгованості позичальника, а також кредитний договір, який містить усі істотні умови та був укладений в електронній формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи і згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України вважається укладеним в письмовій формі. Урахувавши, що надані позивачем документи у сукупності підтверджують укладання між сторонами кредитного договору, погодження між сторонами нарахування процентів за користування кредитними коштами та існування у позичальника заборгованості за цим договором, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 11 890 грн 40 коп., з яких: 8 200 грн – заборгованість за основною сумою боргу; 3 690 грн – заборгованість за відсотками, на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ», до якого згідно з умовами договору факторингу № 27/0225-01 від 27 лютого 2025 року перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Судом стягнуто заборгованість за відсотками, виходячи з строку дії договору 30 днів. Відмовляючи у стягненні неустойки у розмірі 4 100 грн, суд урахував, що відповідач звільнена від сплати штрафних санкцій під час дії воєнного стану. Разом з тим, відповідач не подала контррозрахунку заборгованості чи доказів її відсутності. 
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ТОВ «ФК «ЄАПБ» є законним та обґрунтованим.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не доведений факт переходу права вимоги до позичальника за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року на першому етапі від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», тому наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки договори факторингу на підставі яких від первісних кредиторів до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором є чинними і таке право вимоги у вище визначеному розмірі кредитної заборгованості підтверджується наданими позивачем доказами, а саме: копіями договорів факторингу, витягом з реєстру прав вимог. Наведене підтверджує, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» одержало від первісних кредиторів право вимоги по заборгованості відповідача. При цьому договори факторингу, укладені між первісними кредиторами та ТОВ «ФК «ЄАПБ», в судовому порядку не визнавалися недійсними, а тому в силу ст. 204 ЦК України є правомірними.
Крім того слід зазначити, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладений договір факторингу № 28/1118-01. В подальшому ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, в якій сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Згідно з п.4.1. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, викладеному у новій редакції, наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників у повному обсязі за відповідним реєстром. Згідно з реєстром боржників № 297 від 13 серпня 2024 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 426897139 від 15 червня 2024 року, тобто на законних підставах, оскільки перехід права вимоги стосувався дійсного, чинного зобов`язання. Наведене свідчить, що право вимоги перейшло від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку, а тому право вимоги до відповідача перейшло до ТОВ «Таліон Плюс» 13 серпня 2024 року, тобто після укладання 15 червня 2024 року кредитного договору № 426897139. Відповідно після укладення 27 лютого 2025 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» договору факторингу № 27/0225-01, згідно з реєстром прав вимог № 1 від 27 лютого 2025 року до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до відповідача за згаданим кредитним договором.
Таким чином, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 268, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: