РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №766/5593/25
Пров. №2/766/492/26 
09 лютого 2026 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого – судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування,
ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позицій сторін.

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0890 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6510136600:07:005:00889 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 .
В обґрунтування позову вказала, що у 2024 році звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку із кадастровим номером 6510136600:07:005:00889, що розташована за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 0,0890 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що прийнята нею в якості спадщини після смерті батька ОСОБА_3 . Постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки з поданих документів не вказано в яких частках була набута вказана земельна ділянка, оскільки вона перебуває в спільній частковій власності та не можливо ідентифікувати яка частка належала померлому. Вказала, що співвласником земельної ділянки є ОСОБА_2 . Вказала, що житловий будинок і земельна ділянка розташовані за адресою АДРЕСА_1 до смерті ОСОБА_3 перебували у спільній сумісній власності спадкодавця та відповідача. Разом із цим частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не була визначена та відображена у змісті відповідних правовстановлюючих документів, а тому нотаріус не зміг, а точніше не має повноважень самостійно визначати яку саме частку необхідно зазначати у свідоцтві про прийняття спадщини.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.04.2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
06.05.2025 року через канцелярію суду надійшла заява ОСОБА_2 , яка подана через скриньку, про визнання позовних вимог та розгляд справи у відсутність.
28.05.2025 року представником позивачки подано заяву про розгляд справи у відсутність. Вказав, що 02.05.2025 року відповідачем повідомлено позивачку про те, що він не заперечує проти задоволення позову та просить позов задовольнити.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.05.2025 року відмовлено у прийнятті заяви ОСОБА_2 про визнання позову, підготовче засідання відкладено, на підставі ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребувано докази.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою суду від 02.12.2025 позов залишений без руху, які усунуті у встановлений судом строк, внаслідок чого ухвалою суду від 15.12.2025 продовжено розгляд справи, призначене судове засідання.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом.

В 2024 році позивачка звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з метою оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку із кадастровим номером 6510136600:07:005:00889, що розташована за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 0,0890 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що прийнята нею в якості спадщини після смерті її батька ОСОБА_3 .
Державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., вивчивши подані документи, що знаходяться в спадковій справі № 985/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 595162, виданий Херсонською міською радою зо вересня 2009 року; Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04 червня 2024 року № НВ – 0001356792024; Заповіт, посвідчений Першою херсонською державною нотаріальною конторою 11 грудня 2012 року, зареєстрований в реєстрі № 3-2861) зазначила, що відповідно до матеріалів спадкової справи № 985/2022 року після померлого ОСОБА_3 та документів поданих спадкоємицею не вказано в яких частках була набута вказана земельна ділянка. Вищевказана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності, не існує тих часток, які підлягали спадкуванню, тобто не можливо визначити частку, яка спадкується, в результаті чого унеможливлює ідентифікувати, яка частина вищевказаної земельної ділянки належить померлому.
Керуючись ст. 49 Закону України «Про нотаріат», ст. 368, 369 ЦК України, ст. 125 Земельного кодексу України, положеннями Закону України «Про державний земельний кадастр», п.п. 1,2,3 Глави 13, Главою 14 Розділу І та п. 4.12, п. 4.14 , п. 4.16, п. 4.19 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус постановила відмовити ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею – 0,0890 га, яка у межах згідно з планом розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6510136600:07:005:00889, після смерті її батька, про що винесла Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 грудня 2024 року.
Відповідно до Державного акту співвласником земельної ділянки (кадастровий номер 6510136600:07:005:00889) є ОСОБА_2 (відповідач у цій справі). Ця ж особа є співвласником і житлового будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Право спільної власності (розмір частки 1/2) на заначений будинок раніше також належало спадкодавцю ОСОБА_3 , а на цей час належить позивачці та набуто нею в порядку спадкування за заповітом, що посвідчено свідоцтвом про право на спадщину серії 2-1061 видане 09.12.2024 року виданим Державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. Право власності позивачки зареєстровано в Державно реєстрі речових прав, про що видано витяг з Державного реєстру речових прав № 407225080 від 09.12.2024 року.
Отже як зазначено вище і житловий будинок і земельна ділянка розташовані за адресою АДРЕСА_1 до смерті ОСОБА_3 перебували у спільній сумісній власності спадкодавця та відповідача.
Разом із цим частка у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не була визначена та відображена у змісті відповідних правовстановлюючих документів, а тому нотаріус не має повноважень самостійно визначати яку саме частку необхідно зазначати у свідоцтві про прийняття спадщини.

IV. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Отже стосовно визначення спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку необхідно зазначити наступне.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 355 ЦК України - майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю – ч. 1 ст. 368 ЦК України.
За положеннями ч. 1 ст. 372 ЦК України - майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
Ч. 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Отже поділ майна, що є у спільній сумісній власності можливий і за рішенням суду.
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки - стаття 181 ЦК України.
Відповідно до частини 2 ст. 373 Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
За змістом норм ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Отже набуття права власності на майно (нерухоме майно – земельну ділянку) в порядку спадкування також здійснюється відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини).
Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За змістом ст.1296,1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Отже позивачка як спадкоємець за заповітом звернувшись до відповідного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини вважається такою, що спадщину прийняла і до неї перешли усі права та обов`язки (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), в тому числі і щодо спірної ділянки.
Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Разом із тим державна реєстрація прав на нерухоме майно є лише етапом офіційного визнання такого набуття, а не джерелом виникнення таких прав.
Право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України).
Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо.
У постанові КЦС ВС від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20 зроблено висновок, щодо спадкування частки померлого у праві спільної сумісної власності, що належним способом захисту порушеного права позивача в такому випадку є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування.
Зокрема судом зазначено, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), на яку посилається ОСОБА_2 у касаційній скарзі, вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». 
Зважаючи на викладене, з урахуванням положень ч. 2 статті 372 ЦК України, де зокрема зазначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом, суд дійшов висновку що спадкодавцю та відповідачу спірна земельна ділянка належала в рівних частках, тобто ідеальна доля земельної ділянки спадкодавця 1/2, що не заперечується та визнається відповідачем у заяві від 06.05.2025.

V. Мотивована оцінка і висновки суду.

Зважаючи на те, що спадкодавцю що долі співвласників є рівними, відповідач не оспорює, що його частка складає 1/2 частину спірної земельної ділянки, суд дійшов висновку, що позивачка успадкувала 1/2 частину спірної земельної ділянки, але не може оформити свої спадкові права в іншому, ніж судовому порядку, суд дійшов висновку про задоволення позову
Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.
Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися.
Рішення в повному обсязі складено 09.02.2026.
Відповідно до ст. 12-19, 141, 265-268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити в повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , право на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею – 0,0890 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6510136600:07:005:00889 (інша частка в праві спільної сумісної власності – 1/2 належить співвласнику ОСОБА_2 ). 
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	О. В. Ус