ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3046/26 Справа № 194/559/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Корягін В.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Космачевської Т.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2025року, головуючий у суді першої інстанції Корягін В.О., 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025року ОСОБА_1 подала в суд позов проти ОСОБА_2 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, з вимогою про позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Існування таких вимог позивачка пов`язувала із тим, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем з 04 серпня 2001року, який було розірвано рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016року, позивачка народила дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Діти проживають разом з матір`ю, а відповідач з 2015року проживає окремо. Після розірвання шлюбу з позивачкою відповідач з дітьми не спілкується, не сплачує аліменти на їх утримання, участі в житті та вихованні дітей не приймає, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками. Відповідач не цікавиться станом здоров`я дітей, їх навчанням та життям в цілому. Відповідач як батько не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, не піклується про них, не забезпечує їх потреби та такий рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, свідомо ухиляється від сплати аліментів на утримання дітей. Належні умови для проживання дітей створює лише позивачка, яка піклується про життя та здоров`ям дітей. Вважала, що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його чотирьох неповнолітніх дітей, оскільки відповідач без поважних причин нехтує своїми батьківськими обов`язками та самоусунувся від виховання дітей.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2025року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що надані позивачкою докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, винну поведінку щодо дітей. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення від виконання батьківських обов`язків, які би були законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, позивачкою не надано. Крім того, суд був позбавлений можливості з`ясувати думку дітей щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позивачка та її представник жодного разу не з`явились в судове засідання, клопотань про проведення судових засідань в режимі відеоконференції не подавали, просили суд розглянути справу за наявними у справ доказами за їх відсутності. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
16 грудня 2025року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_10 , подала безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2025року.
В апеляційній скарзі висловила вимогу про скасування рішення з ухваленням нового про задоволення її позову в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, в матеріалах справи містяться достатні докази того, що відповідач без поважних причин нехтує своїми батьківськими обов`язками, за власною ініціативою самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, залишив дітей без батьківської уваги та турботи.
Вважала, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей сприятиме найкращому захисту їх інтересів. 
Стверджувала, що проживання відповідача окремо від дітей не впливає на обсяг його прав та не звільняє від обов`язків щодо дітей, відповідач взагалі не спілкується з дітьми, ухиляється від сплати аліментів та має заборгованість по їх сплаті.
Також звертала увагу, що матеріали справи не містять заперечень проти позову, відзиву на позовну заяву чи інших заяв відповідач не подавав, що свідчить про те, що вкотре доводить той факт, що відповідач не зацікавлений в дітях та в їх житті. Крім того, позивачка та її представник скористались своїм правом щодо розгляду справи без їх участі, а суд першої інстанції, розуміючи, що для вирішення спору необхідно з`ясувати думку дітей, не визнав явку позивачки обов`язковою та не викликав до суду дітей позивачки. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
17 грудня 2025року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Тернівського міського суду Дніпропетровської області цивільну справу №194/559/25; 29 грудня 2025року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 січня 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
29 січня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1140год 17 лютого 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 04 серпня 2001року перебували у шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016року по справі №194/1814/15-ц, що набрало законної сили 12 березня 2016року.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітніх  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 07 травня 2007року, серії НОМЕР_2 від 02 вересня 2008року, серії НОМЕР_3 від 11 січня 2010року, серії НОМЕР_4 від 15 червня 2011року.
Позивачка та відповідач разом з дітьми зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки № 6794 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 грудня 2024року, виданої виконавчим комітетом Тернівської міської ради.
Згідно з копією Акту № 895 від 10 грудня 2024року, складеного комісією у складі начальника ЖРЕД та двох мешканців будинку АДРЕСА_2 , відповідач  ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 вказаного будинку зареєстрований, але не мешкає з 2015 року.
Відповідно до копії довідки №524 від 12 грудня 2024року, виданої ОСОБА_5 . Комунальним закладом “Тернівський ліцей №7 Тернівської міської ради Дніпропетровської області”, копії довідки № 01-36/415 від 17 грудня 2024року, виданої ОСОБА_6 . Комунальним закладом “Тернівська гімназія №6 Тернівської міської ради Дніпропетровської області”, копії довідки №01/475 від 12 грудня 2024року, виданої ОСОБА_4 . Тернівським професійним гірничим ліцеєм, копії характеристики, виданої ОСОБА_3 . Дніпровським політехнічним фаховим коледжем, батько не приймає участі у вихованні дітей,на батьківські збори не приходить та не цікавиться успіхами у навчанні, вихованням дітей займається мати.
На виконанні в Павлоградському відділі державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа по справі №194/457/17 від 18 жовтня 2017року, виданого Тернівським міським судом Дніпропетровської області, про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей. Згідно з довідкою-розрахунком головного державного виконавця №28.29/10402 від 03 лютого 2025року, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01 лютого 2025року становить 241 958,84грн. З вказаної довідки-розрахунку також вбачається, що за період з квітня 2023року по січень 2025року включно відповідач оплати в рахунок сплати аліментів не здійснював. 
Також, постановою державного виконавця Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 18 вересня 2023року було відкрито виконавче провадження №72801986 з примусового виконання виконавчого листа у справі №194/265/23, виданого 10 серпня 2023року Тернівським міським судом Дніпропетровської області, про стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей у розмірі 88 509,38грн.
Рішенням виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області № 86/0/5-25 від 19 березня 2025року було затверджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . У вказаному висновку зазначено, що у зв`язку з виїздом ОСОБА_2 у 2015році на заробітки до російської федерації та створення ним фактично нової сім`ї шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 рішенням суду по справі №194/1814/15-ц було розірвано. З того часу, як ОСОБА_2 , пішов з родини вихованням та утриманням дітей займається лише ОСОБА_1 , яка спромоглась створити належні умови проживання в квартирі, яка була придбана в період її перебування у шлюбі з колишнім чоловіком. Враховуючи безвідповідальне ставлення ОСОБА_2 , який не бере участі в житті та вихованні дітей, не забезпечує їх матеріально, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться їх навчанням та здібностями ОСОБА_1 вважає за доцільне позбавити зазначеного громадянина батьківських прав відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . В свою чергу всі зазначені діти дотримуються такої ж думки, про що надали свої письмові пояснення. Вони вважають, що якщо батько не цікавиться їх долею, не проявляє любов, захист та турботу до них, то його можливо юридично звільнити від обов`язків по їх вихованню. Доказом винної поведінки ОСОБА_2 є його небажання виконувати свій батьківський обов`язок, що проявляється у байдужості до долі дітей, відмові матеріально утримувати їх, виховувати, піклуватись про їх фізичний розвиток, здоров`я, спілкуватись, якщо не очно, то принаймні електронною поштою, через соціальні мережі, месенджери. Таке ставлення до свого обов`язку можна вважати актом свідомої поведінки громадянина, оскільки він має реальну можливість здійснювати свій батьківський обов`язок, але не вчиняє відповідних дій. Оцінивши всі зібрані по справі докази, врахувавши інтереси дітей для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, повного та всебічного розвитку, та зважаючи на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей, орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради вважав за доцільне позбавити зазначеного громадянина батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини, але необхідність застосування такого заходу за обставин цієї справи позивачкою не доведено, належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, не надано. 
Як правову підставу для відмови у задоволенні позову, суд виснував, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків, тож суд дійшов до висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Відповідно до статті 51 Конституції України частин другої, третьої статті 5 Сімейного кодексу України (далі — СК України), сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, громадянського суспільства.
Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі – Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України, згідно з пунктом 2 якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
За змістом наведеної норми ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьків прав на виховання дитини, захист її інтересів та інших прав, які їм надані до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, та вирішальним для результатів розгляду даної справи будуть обставини, що характеризують ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023року у справі №545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі “Мамчур проти України” (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Встановлені в даній справі обставини вказують на те, що з 2015 року подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почало мешкати окремо. Позивачка залишилась проживати разом з дітьми, в відповідач в свою чергу змінив місце проживання.
Водночас, достовірних та достатніх доказів у розумінні статей 79, 80 ЦПК України, які б вказували на повне нехтування батьком своїми батьківськими правами та обов`язками матеріали справи не містять.
Неоплата відповідачем аліментів на утримання дітей та наявність заборгованості з їх сплати сама по собі, без встановлення причин такої неоплати, умисної та винної поведінки відповідача, спрямованої на ухилення від виконання обов`язку щодо утримання дітей, не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. 
Наявні в матеріалах справи довідки та характеристики з закладів освіти, в яких навчаються неповнолітні діти сторін, засвідчують лише те, що батько дітей не звертався до цих навчальних закладів з приводу успіхів дітей у навчанні та не відвідував батьківські збори, однак такі докази достеменно не свідчать про те, що відповідач взагалі не цікавиться життям дітей, не спілкується з ними та не бере участі у їх розвитку та вихованні в будь-якій іншій спосіб.
Колегія суддів погоджується також з доводами суду першої інстанцій щодо відсутності підстав для урахування висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на його необґрунтованість .
У зазначеному висновку відсутня належна характеристика батька дітей, стосунків, які склались між ним та дітьми, наявності з його боку загрози для неповнолітніх дітей, їх здоров`я та психічного розвитку. Органом опіки та піклування не було відібрано пояснень ОСОБА_2 щодо виконання батьківських обов?язків, зі змісту висновку не вбачається, що відповідач взагалі викликався на відповідне засідання органу опіки та піклування та обізнаний про вчинення позивачкою дій, пов`язаних з позбавленням його батьківських прав відносно неповнолітніх дітей. Також органом опіки та піклування не зазначено, чи вживались заходи органом опіки та піклування з метою покращення взаємовідносин батька та дітей.
Крім того, у висновку органу опіки та піклування хоча і зазначено, що батько дітей має реальну можливість здійснювати свій батьківський обов`язок, але не вчиняє відповідних дій, однак при цьому не зазначено на підставі яких саме доказів чи відомостей орган опіки та піклування прийшов до такого висновку. 
Згідно з положеннями частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини .
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Очевидно, що сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про розрив кровних стосунків. Простої бездіяльності з боку батька може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити одного з батьків батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо, щоб виправдати позбавлення батька всіх батьківських прав. Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який слід йти лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Проте, в матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та поведінку відповідача в кращу сторону змінити неможливо.
Стороною позивача взагалі не надано жодних доказів, які б характеризували особистість батька дітей, особливості його характеру, стан здоров`я та ставлення до дітей. 
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що незацікавленість відповідача в дітях доводить той факт, що відповідач не подав до суду заперечень проти позову, відзиву на позовну заяву чи інших заяв по суті справи, оскільки розгляд справи відбувався за відсутності відповідача та в матеріалах справи відсутні переконливі докази обізнаності відповідача про звернення відповідачки до суду з даним позовом про позбавлення його батьківських прав щодо дітей, у зв`язку з чим за результатами розгляду справи було ухвалено заочне рішення.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
Доводи позивачки про те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам їх неповнолітніх дітей, також не доведені належними та допустимими доказами.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батька, чого в ході судового розгляду не підтверджено.
Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вищевказаних норм права, не надані достовірні докази з приводу втрати батьком інтересу до дітей. Наявних у суду матеріалів справи було не достатньо для висновку про позбавлення батьківських прав батька.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2026року по справі №708/1440/24, від 02 грудня 2020року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019року у справі №300/908/17.
Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Колегія суддів до уваги не приймає та відхиляє також доводи апеляційної скарги про порушення норм процесуального права судом першої інстанції, який розуміючи, що для вирішення спору необхідним є з`ясування думки дітей, не визнав обов`язковою явку в судове засідання позивачки та не викликав дітей до суду. В даному випадку саме на позивачку покладено обов`язок довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилалась в обґрунтування своїх вимог. Сторони користуються своїми процесуальними правами на власний розсуд, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України. 
Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав з урахуванням наявних у справі доказів.
Суд першої інстанції надав належну та обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та загалом дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, що визначені статтею 164 СК України, для позбавлення відповідача батьківських прав.
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Заочне рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2025року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 17 лютого 2026року.

Судді: