УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 148/1893/22
провадження № 51-795 ск 24
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,    ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 березня 2026 року,
установила: 
Як убачається зі змісту касаційної скарги та наявних у Верховному Суді матеріалів, слідчий суддя Немирівського районного суду Вінницької області ухвалою від 11 вересня 2023 року відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таке рішення слідчого судді ОСОБА_4 оскаржив за апеляційною процедурою, неодноразово звертаючись із клопотаннями про поновлення строку апеляційного оскарження, останнього разу 2 березня 2026 року. 
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 5 березня 2026 року відмовив ОСОБА_4 у поновленні процесуального строку оскарження і, керуючись п. 4 ч. 3 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), повернув скаргу її авторові.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів зводиться до того, що апеляційний суд неправомірно відмовив у поновленні процесуального строку, оскільки попри статті 8, 9, 24, 111, 135, 306 КПК не викликав скаржника в судове засідання, порушивши право на доступ до правосуддя. Крім того, не погоджуючись із раніше прийнятими суддями Верховного Суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 рішеннями, посилаючись на відсутність у вказаних суддів відповідної спеціалізації, ОСОБА_4 уважає, що їх необхідно відвести.
Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи, копію судового рішення та матеріали наявні у Верховному Суді, колегія суддів дійшла такого висновку.
Міркування скаржника щодо підстав відведення суддів є неспроможними, адже склад суду в цьому провадженні, до якого не входить суддя ОСОБА_6 , був сформований автоматизованою системою документообігу за правилами ст. 35 КПК. Обставини, які би в розумінні статей 75, 76 вказаного Кодексу унеможливлювали участь суддів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні, а самі собою незгода з прийнятими рішеннями, суб`єктивна й поза зв`язком із процесуальним законом думка скаржника щодо окремої спеціалізації ведення у Верховному Суді справ подібної категорії, не створюють у юридичному аспекті підґрунтя для відводу. Тому, заявлений відвід не підлягає задоволенню. 
За приписами п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційний суд зобов`язаний повернути апеляційну скаргу її авторові, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і суд за заявою особи не знайде підстав для його поновлення. 
У силу ч. 2 ст. 113 КПК процесуальні дії під час кримінального провадження мають бути виконані його учасниками без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу. Вимога про необхідність виконання процесуальних дій у встановлений законом строк також міститься у ст. 116 вказаного Кодексу.
Частиною 1 ст. 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причин його пропуску. 
Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, дійсно пов`язані з істотними обставинами, перешкодами, труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду в строк, визначений законом. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.
Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді від 11 вересня 2023 року ОСОБА_4 подав зі значним пропуском процесуального строку (понад два з половиною роки), а в клопотанні про його поновлення не вказав непереборних обставин, які перешкодили звернутися до суду з додержанням строку, і не надав доказів їх існування. Це зумовило застосування апеляційним судом імперативних приписів п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК.
Водночас суд установив, що ОСОБА_4 раніше багато разів було відмовлено в задоволенні необґрунтованих клопотань про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Немирівського районного суду Вінницької області від 11 вересня 2023 року, і констатував зловживання скаржником своїми процесуальними правами. 
Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до міжнародного та європейського права, поняття доступу до правосуддя означає гарантування кожній особі можливості звернутися до суду (або, за певних обставин, до альтернативного органу вирішення спорів) з метою отримання юридичного захисту у разі, якщо права особи були порушені. Разом із тим загальна теорія права містить визначення поняття зловживання правом - це здійснення його для інакших цілей, ніж ті, для яких воно призначене.
ЄСПЛ, зокрема, наголошує, що право на доступ до суду не є абсолютним, за своєю природою воно потребує регулювання з боку держави та може підлягати обмеженням (див., наприклад, рішення в справі «HARRISON McKEE v. HUNGARY», заява № 22840/07). Передбачені національним законодавством процесуальні правила спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, тож сторони мають демонструвати високий рівень розсудливості та змістовної співпраці з судом. І навпаки, навмисне порушення процедури звернення, численні подання до суду малозначущих чи явно необґрунтованих заяв (скарг, клопотань), що подібні до вже відхилених, становить зловживання процесуальним правом. При цьому прояви легковажного ставлення до суду рівносильні неповазі до нього (рішення в справах «MIROLUBOVS AND OTHERS AGAINST LATVIA», заява № 798/05; «ZHDANOV AND OTHERS v. RUSSIA», заява № 12200/08 та інші; «PETROVIC v. SERBIA», заява № 56551/11 та інші; «BEGIC v. BOSNIA AND HERZEGOVINA», заява № 5067/23; «ZAMBRANO v. FRANCE», заява № 41994/21).
У цій справі ОСОБА_4 звертався до суду з апеляційними скаргами на одну й ту саму ухвалу слідчого судді багато разів, за наслідками розгляду численних звернень суд апеляційної інстанції постановив ухвали про відмову в поновленні строку оскарження. Тобто скаржник був достеменно обізнаний із процедурою та підставами поновлення процесуального строку, проте подав до суду чергове невмотивоване клопотання. Тож його відхилення не можна вважити порушенням права на доступ до правосуддя, а рішення про повернення апеляційної скарги за відсутності підстав для поновлення пропущеного строку її подання відповідає п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК. 
Аргументів, які би спростовували позицію апеляційного суду, в касаційній скарзі не відображено. 
У розумінні законодавчих приписів під час застосування положень ст. 117, п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК вагомим (вирішальним) є питання щодо підтвердження скаржником поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження. Між тим таких причин у поданій касаційній скарзі теж не зазначено.
Оскільки з касаційної скарги та доданого до неї судового рішення не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів справи.
Тому згідно з ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за поданою скаргою.
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, то в силу ст. 4342 вказаного Кодексу таке рішення може бути ухвалено виключно після відкриття касаційного провадження, для чого немає правових підстав.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід суддів ( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ) та у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргоюна ухвалу Вінницького апеляційного суду від 5 березня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3