Справа № 127/40919/25
Провадження № 2/127/9943/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30 серпня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір (оферти) № 30.08.2024-100002183, який є договором споживчого кредиту, укладеним в електронній формі.
Відповідно до умов зазначеного договору, позичальнику було надано кредит у розмірі 10 000,00 грн строком на 140 календарних днів, з визначенням кінцевої дати повернення кредиту 16 січня 2025 року.
Позивач зазначає, що надання кредитних коштів підтверджується відповідною квитанцією про видачу коштів від 30 серпня 2024 року, а перерахування коштів здійснювалось шляхом зарахування на платіжний засіб відповідача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу.
Згідно з умовами кредитного договору, позичальнику встановлено такі істотні умови кредитування: дата надання кредиту 30.08.2024; сума кредиту 10 000,00 грн; строк користування кредитом 140 днів; дата повернення кредиту 16.01.2025; процентна ставка 1 % за кожен день користування кредитом, яка є фіксованою та незмінною протягом строку дії договору; комісія за надання кредиту 15 % від суми кредиту, що становить 1 500,00 грн, яка нараховується та обліковується в день видачі кредиту; передбачена можливість пролонгації строку кредитування за окремим зверненням позичальника шляхом укладення додаткового договору; неустойка 100,00 грн за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено шляхом акцепту публічної оферти з використанням одноразового ідентифікатора, а також із проходженням відповідачем процедури ідентифікації через систему BankID Національного банку України. У зв`язку з цим позивач вважає, що договір є укладеним у письмовій (електронній) формі та має рівну юридичну силу з письмовим договором.
Умовами договору передбачено, що кредитодавець надає кредит шляхом перерахування коштів на рахунок споживача, у тому числі із використанням електронного платіжного засобу, визначеного позичальником. Днем надання кредиту вважається дата списання коштів з рахунку кредитодавця.
Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у сумі 10 000,00 грн.
Разом з тим, як зазначає позивач, відповідач належним чином свої зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів та комісії не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Станом на дату подання позову загальний розмір заборгованості становить 17 029,46 грн, яка складається з:
7 394,75 грн — заборгованість за основною сумою боргу (тілом кредиту);
5 234,71 грн — заборгованість за нарахованими процентами;
4 400,00 грн — нарахована неустойка за порушення умов договору.
Позивач зазначає, що при формуванні розрахунку заборгованості враховано часткові платежі, здійснені відповідачем у межах виконання договору, а саме: 11.09.2024 — 2 153,99 грн; 25.09.2024 — 2 153,99 грн; 10.10.2024 — 2153,99 грн; – 23.10.2024 — 2 153,99 грн; 13.11.2024 — 2 744,18 грн.
Позивач вказує, що зазначені платежі свідчать про часткове виконання відповідачем договірних зобов`язань, а також про визнання нею факту існування кредитної заборгованості.
Крім того, позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої часткова сплата боргу може свідчити про визнання зобов`язання боржником.
Позивач зазначає, що відповідно до норм Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та у встановлені строки, а у разі їх порушення настає відповідальність, передбачена договором та законом.
Також позивач посилається на положення статей 1046, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, якими врегульовано правову природу договору позики та кредитного договору, а також обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.
Окремо позивач зазначає, що укладення кредитного договору відбулося у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронні довірчі послуги», шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором та ідентифікації через систему BankID.
Позивач вказує, що відповідач погодилась з умовами договору, у тому числі щодо розміру процентної ставки, комісії та відповідальності за порушення зобов`язань, що підтверджується фактом підписання договору в електронній формі та отриманням кредитних коштів.
У зв`язку з викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 17 029,46 грн, а також стягнути судові витрати, понесені у зв`язку з поданням позову.\
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) осіб, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Відповідач ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» не визнає та просить у їх задоволенні відмовити. Відповідач вказала, що відзив подано у встановлений судом строк, оскільки копію ухвали про відкриття провадження та матеріали позовної заяви вона отримала лише 16 лютого 2026 року шляхом ознайомлення з матеріалами справи в суді. Поштовим зв`язком зазначені документи відповідачем не отримувались, а електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» у неї відсутній. Окремо відповідач звернула увагу на, на її думку, недобросовісність позивача щодо виконання обов`язку з направлення копії позовної заяви. Відповідач зазначила, що до матеріалів справи долучено опис цінного листа від 21.05.2025, тоді як позов подано до суду 30.12.2025, що, на її переконання, свідчить про невідповідність дат відправлення та подання позову. Також вона вказала на невідповідність кількості аркушів у поштовому відправленні змісту позовної заяви з додатками, що, на її думку, свідчить про неналежне виконання позивачем процесуального обов`язку щодо направлення копій документів.
Щодо суті позовних вимог відповідач не заперечує факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів у розмірі 10 000,00 грн.
Разом з тим відповідач зазначила, що в період дії кредитного договору нею здійснено платежі на загальну суму 11 360,14 грн, які, на її думку, не були належним чином враховані позивачем при визначенні розміру заборгованості. Вона вказує, що частина сплачених коштів у розмірі, який перевищує, на її переконання, суму основного боргу, була безпідставно віднесена не на погашення тіла кредиту.
Крім того, відповідач заперечує правомірність нарахування неустойки, посилаючись на положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким встановлено звільнення позичальників від відповідальності у вигляді неустойки та інших санкцій у період дії воєнного стану, а також на обов`язок кредитодавця здійснювати списання відповідних нарахувань.
Відповідач також повідомила, що орієнтовні витрати на професійну правничу допомогу становлять 4 000,00 грн, які будуть підтверджені у разі ухвалення судового рішення.
У зв`язку з викладеним відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та розглянути справу за її відсутності.
Позивач ТОВ «Споживчий центр» подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що заперечує доводи відповідача та наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач вказує, що відповідачем у межах виконання кредитного договору здійснювалися часткові платежі, а саме: 11.09.2024, 25.09.2024, 10.10.2024, 23.10.2024 та 13.11.2024 на загальну суму, яка була врахована при формуванні остаточного розрахунку заборгованості. При цьому позивач зазначає, що зазначені платежі свідчать про визнання відповідачем наявності кредитного зобов`язання та боргу.
Позивач наголошує, що під час формування довідки про заборгованість та розрахунку позовних вимог усі здійснені відповідачем платежі були враховані, а розмір заборгованості визначено з урахуванням фактичного погашення.
На підтвердження своєї позиції позивач посилається на правові висновки Верховного Суду щодо того, що часткова сплата боргу є дією, яка свідчить про визнання боргу, а також може бути підставою для підтвердження існування зобов`язання.
Позивач зазначає, що відповідно до статей 526, 536, 534 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, а у разі недостатності суми платежу вона зараховується у черговості, визначеній законом або договором, зокрема спочатку на покриття витрат кредитора, процентів та неустойки, і лише потім — основного боргу.
Щодо нарахування процентів позивач вказує, що проценти за користування кредитом є платою за правомірне користування кредитними коштами протягом строку дії договору, а також підлягають стягненню у разі прострочення зобов`язання. Позивач посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої строк кредитування не припиняє обов`язку боржника зі сплати процентів, а лише визначає період їх нарахування.
Позивач додатково зазначає, що розмір процентної ставки визначений умовами договору та відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», з урахуванням спеціальних перехідних положень щодо граничного розміру денної процентної ставки, які були чинними на момент укладення договору.
Щодо заперечень відповідача стосовно розрахунку заборгованості позивач зазначає, що наданий ним розрахунок є належним та допустимим доказом, а відповідач не надав альтернативного розрахунку або доказів його спростування, що узгоджується з принципом змагальності та стандартом доказування у цивільному процесі.
Стосовно комісії позивач зазначає, що вона є складовою загальних витрат за споживчим кредитом, пов`язана з наданням та обслуговуванням кредиту, прямо передбачена умовами договору та погоджена відповідачем при його укладенні. Позивач вказує, що така комісія не суперечить вимогам законодавства та не була оскаржена відповідачем.
Щодо нарахування неустойки позивач зазначає, що договір укладено після внесення змін до законодавства, які дозволяють нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за договорами споживчого кредиту. Позивач вважає, що застосування відповідних положень є правомірним, оскільки вони не були обмежені на момент укладення договору, а також відповідають спеціальному законодавству, яке регулює споживче кредитування.
У зв`язку з викладеним позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а також вирішити питання судових витрат.
Відповідач ОСОБА_1 у поданих до суду письмових запереченнях та відповіді на відповідь на відзив зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та підлягають відмові з огляду на таке. Відповідач не заперечує факту укладення між сторонами кредитного договору №30.08.2024-100002183 від 30.08.2024 року та отримання кредитних коштів у розмірі 10 000 грн. Разом з тим зазначає, що протягом строку дії договору нею здійснено платежі на загальну суму 11 360,14 грн, що підтверджується відповідними платіжними операціями від 11.09.2024, 25.09.2024, 10.10.2024, 23.10.2024 та 13.11.2024.
Відповідач вказує, що позивачем не конкретизовано належним чином порядок зарахування сплачених коштів у розрізі складових зобов`язання (тіло кредиту, проценти, комісія, неустойка), у зв`язку з чим існує невизначеність щодо правильності розподілу внесених платежів. На думку відповідача, частина сплачених коштів була зарахована в погашення комісії за обслуговування кредиту, яка є нікчемною умовою договору, оскільки не містить належного обґрунтування фактично наданих додаткових або супутніх послуг.
Відповідач посилається на положення Закону України «Про споживче кредитування» та судову практику, зокрема висновки Верховного Суду, відповідно до яких умови договору про сплату комісій, не пов`язаних із фактичним наданням додаткових послуг, можуть визнаватися нікчемними. У зв`язку з цим, на думку відповідача, кошти у сумі 1 500 грн, які були зараховані позивачем у рахунок комісії, підлягають зарахуванню в рахунок погашення основного боргу, що зменшує розмір заявленої до стягнення заборгованості.
Щодо нарахованої неустойки відповідач зазначає, що її стягнення є неправомірним, оскільки на спірні правовідносини поширюються обмеження, встановлені пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до яких у період дії воєнного стану боржник звільняється від відповідальності у вигляді неустойки (штрафу, пені). Відповідач вказує, що нарахування неустойки за період дії воєнного стану підлягає списанню та не може бути предметом стягнення.
Також відповідач зазначає, що позивачем не доведено належним чином правомірність розрахунку заборгованості, оскільки відсутній деталізований та прозорий розподіл здійснених платежів за видами зобов`язань, що унеможливлює перевірку правильності заявленої суми боргу.
З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення неустойки та зменшити суму заборгованості на 1 500 грн у зв`язку з неправомірним зарахуванням сплачених коштів у рахунок комісії.
Представник позивача просив розглядати справи у його відсутність, позов підтримує.
Відповідач також у відзиві та у запереченнях просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги не визнає просить суд відмовити у їх задоволенні.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Факт укладення між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 кредитного договору №30.08.2024-100002183 від 30.08.2024 року у формі електронного правочину є підтвердженим та сторонами не заперечується. Встановлено, що договір укладено шляхом акцепту публічної оферти з використанням одноразового ідентифікатора та ідентифікації через BankID, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про електронні довірчі послуги». Таким чином, кредитний договір є належним правочином, що породжує цивільні права та обов`язки сторін відповідно до статей 626, 638, 639 ЦК України.
Судом встановлено, що відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 10 000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем. Отже, обов`язок кредитодавця щодо надання кредиту виконано належним чином.
Разом з тим, між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем обов`язку з повернення кредиту, сплати процентів, комісії та відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем у період дії договору здійснено платежі на загальну суму 11 360,14 грн, що підтверджується платіжними операціями від 11.09.2024, 25.09.2024, 10.10.2024, 23.10.2024 та 13.11.2024. Позивач не заперечує факту надходження зазначених коштів, однак визначає інший порядок їх зарахування у рахунок погашення заборгованості.
Відповідно до статті 534 ЦК України, у разі недостатності суми платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, вона погашає вимоги кредитора у черговості, визначеній договором або законом. За загальним правилом, у першу чергу погашаються витрати кредитора, у другу — проценти, у третю — основна сума боргу, якщо інше не встановлено договором.
Суд зазначає, що сторони погодили договірні умови, які передбачають нарахування процентів та комісії як складових вартості кредиту. Укладений договір не оскаржений відповідачем у частині його недійсності в цілому, а отже презюмується його чинність та обов`язковість для виконання.
Щодо доводів відповідача про нібито неправильне зарахування частини платежів у рахунок комісії, суд виходить з такого.
Комісія за надання кредиту була прямо передбачена умовами договору, погоджена сторонами при його укладенні та відображена в графіку платежів як складова загальної вартості кредиту. Відповідач, підписуючи договір у електронній формі, підтвердила ознайомлення з усіма істотними умовами кредитування, включаючи структуру платежів.
Посилання відповідача на нікчемність умови щодо комісії є необґрунтованими, оскільки сама по собі наявність комісії у споживчому кредиті не заборонена Законом України «Про споживче кредитування». Нікчемність може мати місце лише у разі доведення, що така комісія не є платою за додаткові чи супутні послуги або суперечить імперативним вимогам закону. Водночас відповідачем не надано належних і допустимих доказів відсутності фактичного змісту відповідних умов договору чи їх невідповідності закону.
Крім того, сам по собі факт віднесення частини платежів на погашення комісії не свідчить про неправомірність такого зарахування, оскільки порядок погашення грошового зобов`язання визначається як умовами договору, так і загальними правилами черговості виконання зобов`язань. Відповідач не довів, що позивач порушив встановлену черговість або здійснив зарахування всупереч умовам договору.
Щодо доводів про зменшення заборгованості на 1 500,00 грн, суд зазначає, що вони є похідними від твердження про недійсність умови щодо комісії, яке судом не прийнято. Відтак підстави для перерозподілу здійснених платежів відсутні.
Стосовно доводів відповідача щодо нарахування неустойки, суд виходить з того, що відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності у вигляді неустойки (штрафу, пені), а також від наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, у визначених законом межах.
Водночас застосування вказаної норми потребує встановлення характеру та періоду нарахування неустойки, а також її співвідношення з періодом дії воєнного стану та умовами конкретного зобов`язання. Із матеріалів справи вбачається, що неустойка нараховувалась позивачем як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, однак розрахунок її структури та періодизації є недостатньо деталізованим для повної перевірки судом меж її нарахування.
За таких обставин суд виходить із необхідності застосування підходу, за яким санкційна складова вимог підлягає обмеженому задоволенню лише в тій частині, яка доведена як така, що не суперечить імперативним приписам щодо звільнення від відповідальності у період воєнного стану.
Щодо доводів відповідача про неналежність розрахунку заборгованості, суд зазначає, що сам по собі розрахунок позивача є належним доказом у розумінні статті 76 ЦПК України, якщо він узгоджується з первинними документами та умовами договору. Відповідач не надав альтернативного розрахунку, який би спростовував арифметичну правильність заявленої суми, а також не довів наявності помилок у структурі нарахувань.
Разом з тим, з огляду на доводи сторін та встановлені обставини щодо факту здійснення платежів, суд критично оцінює відсутність у позивача повної деталізації розподілу кожного платежу за складовими зобов`язання, однак вважає, що це саме по собі не нівелює доказову силу загального розрахунку заборгованості за умови підтвердження факту отримання коштів і погоджених умов кредитування.
Суд також враховує, що відповідач визнає факт отримання кредитних коштів та факт здійснення часткових платежів, що свідчить про існування між сторонами дійсного зобов`язального правовідношення та часткове його виконання.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково: у частині основного боргу та процентів — з урахуванням фактичних платежів, а вимоги щодо неустойки — у межах, що не суперечать імперативним нормам законодавства про звільнення від відповідальності у період воєнного стану.
Позиція відповідача підлягає частковому відхиленню як така, що ґрунтується переважно на припущеннях щодо неправомірності умов договору без належного правового та доказового обґрунтування, зокрема щодо нікчемності комісії та автоматичного перерозподілу платежів без встановлених порушень порядку їх зарахування.
Щодо стягнення неустойки у розмірі 4400 грн. за кредитним договором суд вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Частиною 1 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до частини 1 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Враховуючи ту обставину, що неустойка, яка передбачена кредитним договором, нарахована у період дії в Україні воєнного стану, після 24 лютого 2022 року, вона підлягає списанню кредитодавцем та підстави для її стягнення за рішенням суду відсутні.
Таким чином, даючи юридичну оцінку доказам, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач отримав кредитні кошти, але свої зобов`язання по їх поверненню та сплати відсотків належним чином не виконував, а отже зобов`язаний повернути позивачу борг в загальному розмірі 11 129 грн 46 коп., у зв`язку з чим позов слід задовольнити у вказаній частині.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр» судовий збір у розмірі 1583,37 грн. (2422,40 грн. * 11129,46 /17029,46).
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд
ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №30.08.2024-100002183 від 30 серпня 2024 року в розмірі 11 129 (одинадцять тисяч сто двадцять дев`ять) гривень 46 копійок, з яких: 5 894 (п`ять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн 75 коп. — основний борг; 5 234 (п`ять тисяч двісті тридцять чотири) грн 71 коп. — заборгованість за процентами.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» судовий збір в розмірі 1 583 гривні 37 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 15.04.2026.

Суддя: