Справа № 157/1192/25 	Головуючий у 1 інстанції: Ходачинський Р. О. 	
Провадження № 22-ц/802/450/26  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 січня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 20 лютого 2023 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 20.02.2023-100000974, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 6000 грн строком на 56 днів на умовах, встановлених договором. За умовами договору відповідачка зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти, комісію.
У зв`язку з невиконанням належним чином відповідачкою зобов`язань за кредитним договором станом на дату подання позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 11687,91 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 6000 грн, за процентами – 4787,91 грн, комісією – 900 грн, чим порушуються права та інтереси позивача.
На підставі наведеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за даним кредитним договором у розмірі 11687,91 грн та судові витрати у розмірі 2422,40 грн.
Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, позивач ТОВ «Споживчий центр» подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що позивач надав на підтвердження переказу коштів квитанцію LiqPay, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», що містить усі відомості про платіжну операцію, а відтак - належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Звертає увагу на те, що позивачем було подано сукупність доказів, достатніх для підтвердження факту надання кредитних коштів, зокрема, до матеріалів справи долучено кредитний договір, який, як прямо встановлено судом першої інстанції, був належним чином укладений між сторонами. Таким чином, судом установлено факт чіткого та усвідомленого волевиявлення відповідача щодо укладення кредитного договору, погодження його істотних умов та прийняття на себе відповідних зобов`язань.
Крім того вказує, що зі змісту кредитного договору вбачається, що відповідач самостійно зазначила номер платіжного засобу, на який мали бути перераховані кредитні кошти, а також підтвердила власним підписом достовірність наданих відомостей. Зазначені обставини свідчать не лише про формальне укладення договору, а й про визначення сторонами конкретного способу виконання зобов`язання кредитодавця щодо надання кредиту.
Зазначає, що лист-квитанція «Приватбанку» про перерахування коштів, який є в матеріалах справи, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування - перерахування грошових коштів за кредитним договором.
Крім того, вважає необґрунтованою позицію суду першої інстанції щодо посилання на дату зарахування на рахунок відповідача кредитних коштів 21.02.2023, зазначену у виписці АТ «Державний ощадний банк України», розцінивши її як підтвердження факту неотримання відповідачем спірних кредитних коштів саме у дату, визначену в кредитному договорі (20.02.2023). Враховуючи, що кошти були перераховані за допомогою послуг еквайрингу надавачем платіжних послуг (АТ «Приватбанк») на рахунок, що обслуговується іншим надавачем платіжних послуг (АТ «Державний ощадний банк України»), платіжна операція щодо зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача відбулась у строки, передбачені вимогами ч.8 ст.47 Закону України «Про платіжні послуги», тобто у 3-денний строк.
Вказує, що суд першої інстанції не надав повної оцінки наданим позивачем доказам, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, що порушує право позивача на справедливий та неупереджений суд, гарантоване Конституцією України та Європейською конвенцією з прав людини.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не було подано.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну даного позову 11687,91 грн.
Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати і ухвалити нове судове рішення, з огляду на таке.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання відповідачці кредитних коштів у розмірі, які були передбачені кредитним договором, наявність заборгованості за тілом кредиту, процентами та комісією.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду, з огляду на наступне.
Згідно із статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 20 лютого 2023 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 уклали електронний кредитний договір № 20.02.2023-100000974, який підписаний відповідачкою одноразовим ідентифікатором Н624, що стверджується паспортом споживчого кредиту (а.с. 11-12), додатком до анкети позичальника від 20.02.2023 (а.с. 13), пропозицією про укладення кредитного договору (оферта) від 20.02.2023 (а.с. 14 зворот - 17), заявкою від 20.02.2023 (а.с. 18-19), підтвердженням укладення кредитного договору № 20.02.2023-100000974 від 20.02.2023 (а.с. 20).
Відповідно до пунктів 1-10, 14-15 вищезазначеної заявки дата надання кредиту - 20.02.2023, сума кредиту – 6000 грн, строк, на який надається кредит,- 56 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту – 16.04.2023.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
З огляду на зазначені норми права Верховний Суд у своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Відповідно до ч. 6 ст.11 даного Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» визначено. що електронний цифровий підпис – вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа; підписувач – особа, яка на законних підставах володіє особистим ключем та від свого імені або за дорученням особи, яку вона представляє, накладає електронний цифровий підпис під час створення електронного документа;
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Умовами пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) передбачено:
- позичальник, який має намір укласти електронний кредитний договір, ідентифікується (реєструється) в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, отриманим позичальником в смс-повідомленні на номер телефону, вказаний позичальником при його ідентифікації (реєстрації) в особистому кабінеті на вебсайті (п. 2.3.2);
- позичальник в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця обирає умови, на яких бажає укласти електронний кредитний договір (п. 2.3.3);
- позичальник, який прийняв (акцептував) пропозицію укласти електронний договір на умовах, викладених у вищевказаних пропозиції про укладення кредитного договору (оферту) та заявці, підписує відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) електронним підписом, одноразовим ідентифікатором, отриманим ним у вищезазначеному порядку (п. 2.3.6).
У заявці кредитного договору № 20.02.2023- 100000974 (кредитної лінії), яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), вказані такі умови кредитування.
Процентна ставка «Економ» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,2% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом перших 14 днів чергового періоду та протягом періоду «Економ» (п.7 заявки).
Процентна ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надано кредит, окрім першого чергового періоду. Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку (п.8 заявки).
Пунктом 11 заявки передбачено графік платежів. Також зазначено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту, – 900,00 грн. Комісія за надання кредиту нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно з графіком платежів.
У пропозиції, заявці та відповіді вказані реквізити належного позичальнику електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним та наступними договорами: 5167-80XX-XXXX-7722.
Також договір містить ПІБ позичальника, адресу її проживання, паспортні дані, РНОКПП.
Паспорт споживчого кредиту містив інформацію про строк кредитування, нарахування процентів, комісій, неустойки, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість, реальну річну процентну ставку. Інформація зберігає чинність та є актуальною до 19 лютого 2024 року (а.с. 11- 12).
Документи, що складають кредитний договір, стороною відповідача підписувались за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано в смс-повідомленні на номер, указаний позичальником, як фінансовий – 0982658114. Окрім того, даний номер телефону зазначений як контактний номер телефону відповідача в шапці відзиву на позовну заяву, що підтверджує належність цього номеру телефону відповідачу. Саме його було використано відповідачкою для підписання кредитного договору 20.02.2023.
Заявляючи позовні вимоги, позивач зазначав, що без реєстрації та здійснення входу на вебсайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету та без отримання листа на адресу електронної пошти та/або відповідного смс-повідомлення, кредитний договір не був би укладений. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що кредитний договір №20.02.2023-100000974 від 20.02.2023 р. було укладено в електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової.
Відтак, судом установлено, що відповідачем та позивачем було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов правочину (кредитного договору), та підписано електронний договір відповідачем одноразовим ідентифікатором, що підтверджується належними доказами. Вказані обставини відповідач не спростувала належними та допустимими доказами. 
Отже, підписуючи оферту, відповідачка підтвердила той факт, що розуміє умови, на яких укладається договір. У відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) відповідачем було підтверджено розуміння та чіткість умов укладання даного договору. Тобто, відповідач підтвердила факт ознайомлення зі змістом кредитного договору та погодилася на відповідні умови кредитування. 
У кредитному договорі визначено порядок та умови надання фінансового кредиту, сплати процентів та строк дії. Вказаний договір є чинним, недійсним судом не визнаний. 
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20, від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20.
Згідно із п. 11.10 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) позичальник підтверджує, що вказаний ним для перерахування коштів платіжний засіб/поточний рахунок належить виключно позичальнику на законних підставах, право на його використання не зупинене, не припинене, не обмежене іншим чином, платіжний засіб не є втраченим, безперешкодно використовується виключно позичальником.
Перерахування ТОВ «Споживчий центр» 20 лютого 2023 року на картку клієнта № НОМЕР_1 коштів за кредитним договором № 20.02.2023- 100000974 через сервіс Liqpay підтверджується копією квитанції АТ КБ «ПриватБанк», ID операції НОМЕР_2 , назва швидкий кредит, сайт платника sgroshi.com.ua, призначення платежу - видача за договором кредиту №20.02.2023- 100000974, яка є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», а відтак – належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу (а.с. 21).
Доказів того, що картка з номером 5167-80XX-XXXX-7722 ОСОБА_1 не належить, матеріали справи не містять.
Натомість, докази свідчать, що переказ кредитних коштів у розмірі 6000 грн відбувся саме на картку позичальника, що підтверджено довідками АТ «Ощадбанк», в яких відображено рух грошових коштів на банківському рахунку НОМЕР_3 , до якого емітована банківська платіжна картка № НОМЕР_4 , відкрита на ім`я ОСОБА_1 , де видно надходження 21.02.2023 суми 6000 грн  (а.с. 100-102, 125-126).
Таким чином, доводи відповідачки щодо недоведеності факту надходження на її рахунок кредитних коштів спростовано наведеними доказами.
Тому колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність виконання ТОВ «Споживчий центр» зобов`язання з надання ОСОБА_1 кредиту в сумі 6 000 грн шляхом перерахування коштів на її картковий рахунок, зазначений нею в договорі.
Разом з тим, суд бере до уваги, що відповідно до ч.8 ст.47 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг, що не обслуговує рахунки платника та отримувача, але надає їм фінансові платіжні послуги, передбачені цим Законом, забезпечує виконання платіжної операції платника, ініційованої на користь отримувача, у визначений договором строк, який не повинен перевищувати три робочих дні з дня надходження коштів до цього надавача платіжних послуг.
Щодо доводів про ненадання позивачем первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту, то колегія суддів враховує, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, не відкривав позичальнику рахунку у банку, а лише перерахував кредитні кошти на вже наявну у неї картку в АТ «Ощадбанк», тому позивач не має можливості сформувати та надати банківську виписку за рахунком. 
Виходячи з наведеного, позивачем надано належні та допустимі докази укладення кредитного договору та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 6 000,00 грн, які не спростовані відповідачкою.
Проте, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не повернула своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом і відсотками. Тобто, свої зобов`язання за договором не виконала, внаслідок чого її заборгованість за кредитним договором № 20.02.2023-100000974 від 20 лютого 2023 року станом на 16 квітня 2023 року становить 11 687,91 грн, що підтверджено позивачем відповідним розрахунком. 
Оскільки сума кредиту ОСОБА_1 позивачу не повернута, колегія суддів дійшла висновку, що вказана сума підлягає стягненню з неї на користь ТОВ «Споживчий центр».
Також колегія суддів погоджується з розміром нарахованих позивачем процентів за користування кредитом, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Договором між сторонами передбачено строк кредитування з 20 лютого 2023 року по 16 квітня 2023 року (56 днів), сплату процентної ставки «Економ» у розмірі 1,2% за 1 день користування кредитом протягом перших 14 днів та ставки «Стандарт» у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом у подальшому протягом решти чергових періодів.
З умов договору вбачається, що заборгованість за процентами становить 4787,91 грн з розрахунку: 1008 грн – за перший черговий період за ставкою «Економ» (6000 грн х 1,2/100 х 14 днів ) та 3780 грн за наступні чергові періоди за ставкою «Стандарт» (6000 грн х 1,5/100 х 42 дні).
Отже, за заявлений позивачем період з відповідача до стягнення підлягає 4787,91 грн заборгованості за процентами.
Щодо вимог про стягнення комісії колегія суддів виходить з наступного.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21.
Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку).
Оскільки, укладаючи кредитний договір, сторони погодили сплату комісії, пов`язаної з наданням кредиту, у розмірі 900,00 грн, яка нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту, сплачується згідно з графіком платежів (п. 11 заявки кредитного договору), то погоджені сторонами умови кредитного договору, якими передбачено сплату комісії за надання кредиту, відповідають вимогам чинного Закону України «Про споживче кредитування», та з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягає стягненню також комісія в розмірі 900,00 грн .
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог, а саме з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у загальному розмірі 11687,91 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 6 000,00 грн, відсотки за користування кредитом - 4787,91 грн та комісія - 900,00 грн. 
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Разом з тим, відповідно п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору в усіх інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп.
Як видно з матеріалів справи, відповідачем до відзиву на позовну заяву надано копію пенсійного посвідчення, з якого вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.57).
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про те, що відшкодування позивачу коштів за сплату судового збору не може бути з відповідачки, яка звільнена від сплати судового збору, а відносяться за рахунок держави.
Крім того, з огляду на наявність постановленого додаткового рішення суду у даній справі за наслідками клопотання представника відповідача Романюка Л. С. про стягнення понесених відповідачем судових витрат у розмірі 4000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №904/8884/21. 
Подібні висновки також викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17, від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. 
Отже, враховуючи скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у даній справі про задоволення позову, додаткове рішення суду від 30 січня 2026 року необхідно скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 25 березня 2026 року - дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» задовольнити.
Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 21 січня 2026 року та додаткове рішення цього суду від 30 січня 2026 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 20.02.2023-100000974 від 20 лютого 2023 року у розмірі 11 687 (одинадцять тисяч шістсот вісімдесят сім) гривень 91 копійка.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: